Вони безвільно в леті затремтіли, Мов хвилі моря, збиті вітром з цілі. Ну що вас так стривожило, скажіть! Там висота, в якій ослабли крила. Там тінь гори, якої не скорили.
10
Там тінь гори, якої не скорили, Хоч прагнули і сходили не раз. Там тінь поразок, що навчають нас, Караючи хистких і слабосилих.
Не відступи, знеможений, на схилах — І зійдеш на верхи в урочий час. Бо меншає надійності запас, Якщо зневіра путь нам заступила…
Щасливий, хто на крутизні несхибний Зусиллям волі, думки і руки, Кого невдача будь-яка не спинить, Хто з молоду завчив урок гіркий. Бо що повчальніш: поклик із вершини Чи сумнів за перейдені роки?..
11
Чи сумнів за перейдені роки Додасть під вечір мудрості і хисту? Коли з дерев спадає жовте листя — Від того чи світлішають гілки?..
А сумніви шикуються в полки, І кожен в настрій потрапляє вістю Про те, що був не так зробив колись-то. Яка відплата? Відсвіти які?
Чи боронитись вистачає сили?.. Вже й спомин повертається несміло Із тих доріг, де видно кожен слід… Облишмо це!.. Святкуючи прихід, Побідно осінь піднімає щит, Та молодість – о ні! – не відступила.
12
Та молодість – о ні! – не відступила, Хоча б і як студили нас вітри. Літа немов і сліду не лишили, Але ж поглянь, яка глибінь вгорі!
Яка прозорість мудрої пори!.. І задуми, й бажання прояснілі (Шукай себе, знайди себе, твори!), Так само юно світять очі милі.
Хай сіє осінь сутінки навстріч, З долоні хмар стечуть зимові хвилі. Але хіба колись настане ніч, Якщо для неї серця не відкрили?.. Звучить дороги непоборний клич: І досвід є, і мрії не згоріли.
13
І досвід є, і мрії не згоріли — Єднання дня і віку золоте! Ще слово нам черешнею цвіте, А в реченні вже світить плід дозрілий.
Все має круг свій в нашім світі білім. Сягнуть його – бажання непросте. Ось пагінець ще при землі росте, А вже в могуть свого розкрилля цілить.
Йому довкіл ялини креслять простір. Зламало їм колись верхи стрімкі, А гляньте: гінко підвелися досі. І стали у блакитній високості, І ярко сяють в наш буденний досвід, Як ці високі в небесах зірки.
14
Як ці високі в небесах зірки — Моя всесуща і невсипна доля. Ти звідала і солоду, і солі, Пізнала, врешті, хліба смак гіркий.
Але мені в цей вечір залюбки Вести з тобою диспут мимоволі: Хоч завдають твої нападки болю, Однак в собі я стверджуюсь-таки!
Щоб зоставатись до кінця солдатом І здужати на шлях новий зійти, А здійснене могло б снаги додати, Щоб допоміг і дітям осягти, Що злети всі і найгіркіші втрати — Від прагнення добра і чистоти.
15
Від прагнення добра і чистоти Ми вирушили у життєву далеч. Солодкою була сльоза печалі, Коли крізь терня випадало йти.
Ми часто не доходили мети, Здобутого завжди здавалось мало. А ранки знов надіями світали, І кликали до обріїв мости…
Витають десь думки під небосхилом. Там тінь гори, якої не скорили, Чи сумнів за перейдені роки?.. Та молодість – о ні! – не відступила. І досвід є, і мрії не згоріли, Як ці високі в небесах зірки!
1983
«Далекі спомини – і ждані, і неждані…»
Далекі спомини – і ждані, і неждані — До мене йдуть у вечір навесні. Затихли думи в квітах на смерканні, І сповідається печаль у тишині.
Любове ще не звідана, в мені Твої найперші промені світанні Давно-давно мережать сподівання І теплим сном лягають десь на дні.
Під білим небом хмари запашні Моїм чуттям пророчать дощ весняний. Нехай проллються струмені рясні. Щоб заяріло в серці осіяннім Таке жагуче і солодке щось… Щоб мріялось, любилось і жилось…
1964
Вона єдина
Коли любов до тебе завітає, То пригорни і приголуб її, І найдорожчі помисли свої, І все віддай, що тільки серце має.
Нехай щебечуть мрію солов’ї, І молоде життя, як мак, світає, — Любов прийшла, вона в тобі витає, Крильми підносить в золоті краї.
Плекай її! Над муки і над силу! Чи сам у скруті, чи ідеш до зір. Якщо ж її полине смертний вир, То не гадай, що знов зустрінеш милу.
То буде не любов уже, не вір, — А тільки квіти на її могилі.
1959
«Твої найперші промені світанні…»
Твої найперші промені світанні Мене осяяли, і я назустріч їм Поніс мої найперші хвилювання, Аби розкрилились у трепеті твоїм.
Високий дню мій! Я не наповім На тебе смутку чи жарин зітхання. Але не все в твоєму океані Мене підносило і тішило, не всім
Гостям був радий серця теплий дім. Бо йшли крізь мене подорожні дальні І білий світ у вузлику легкім Несли з собою. Тихо, безпечально Вони проходили. І любо їм було. І важчало моє чоло.