© Vladimíre Frolov, 2023
ISBN 978-5-0059-7175-3
Created with Ridero smart publishing system
Bolest zubů pronásledovala palubního inženýra Kharin několik hodin a bolely dva zuby najednou. Mohl jít k lékaři na stanici Vasiliev, ale už bylo pozdě a on prostě nechtěl doktora rozptylovat v tak nevhodnou hodinu. Pak si vzpomněl na svá studia v ruském stylu a na systém kotrmelců na holé podlaze, bez žíněnek. Kotrmelce oslabily činnost signálů mozkové kůry a aktivovaly starší vnitřní struktury mozku. Navíc se zlepšil průtok krve v celém psychobiomechanickém systému “MAN”. Kharin překonal bolest a sklouzl z pohovky, bylo asi 23:00 moskevského času. Členové kosmické lodi, bez hlídání a experimentů, v tuto chvíli odpočívali. Pro upevnění techniky kotrmelců bylo nutné je provádět asi tři tisícekrát, po dobu tří měsíců. Pak si tělo pamatuje techniku salta jako něco přirozeného. Nutno podotknout, že salto v ruském systému sebeobrany není gymnastické salto, které nás učí v hodinách tělesné výchovy. Při kontaktu s tvrdou podlahou jsou měkké tkáně zad nahrazeny a tvrdými články jsou paže, ramena jakoby rolují. Salto, pokud zanechalo stopu na lidském těle, začíná od konečků prstů pravé ruky, pak se předloktí roluje a rameno se určitou setrvačností vejde do tvrdé podlahy. Poté, jako na dětské houpačce, “stopa” prochází diagonálně od pravého ramene přes páteř, podél měkkých tkání, jde na levou stranu stehna. Při stoupání nahoru se systém spojek “člověk” otáčí ve směru pohybu k hlavnímu chodu. To se opakuje při zpětném pohybu vpřed. Takto jde člověk na dvě salta přes rameno do výchozí polohy. Na začátku vyučování se Kharin cítil nevolně – ovlivněno nedostatečné rozvinutí mozečku, ale brzy to přešlo, jak se to stává u trénovaného člověka.
Po provedení pouhých 4 kotrmelců přes “nemohu” bioinženýr zaznamenal snížení bolesti zubů – podle očekávání mozek aktivoval svou vnitřní, hlubokou část a odtok krve přispěl k odstranění bolesti zubů. Poté, co udělal dalších osm kotrmelců na podlaze své kabiny, Kharin s potěšením zaznamenal, že bolest zubů zmizela. To pokračovalo celou noc: jakmile ho začaly bolet zuby, Kharin sklouzl z pohovky a točil kotrmelce, také si vedl denní záznamy o množství vykonaného cvičení. Asi polovina předepsaných kotrmelců už prošla. Poté si vzpomněl, jak ho tato ruská salta učili – jedná se o spojení tří cviků – “Krut paží v pletenci ramenním” plus “a la bříza” plus “křivý krok” … kroucení paží bylo nejjednodušší věc – museli jste vstát a rozpažit ruce ve stoje, jako byste byli zavěšeni na nataženém kabelu skrz ukazováčky. Otočením v ramenou a nakloněním hlavy na jednu nebo druhou stranu otočte ramenní pletenec. Pak si vzpomněl na druhé cvičení – když byl ještě kadetem letecké školy, lehli si na asfalt a se zvednutím nohou se převalovali z jedné strany na druhou jako kyvadlo nebo dětská houpačka. Zde bylo důležité nahradit měkké tkáně kyčlí a zad. Dávejte pozor, aby ostré oblázky na chodníku nezranily páteř. No a třetí cvik – “křivý krok” se prováděl vsedě na podlaze nebo na jakémkoli tvrdém povrchu. Takže pokrčením nohy jako křivý šnek přeneseme těžiště z jedné nohy na druhou, kterou také ohneme dovnitř.
Toto cvičení vyžadovalo určitou flexibilitu v kolenních kloubech a nazývalo se “křivý krok”. Nutno podotknout, že na základě schématu zadání úkolu (SITUACE -> PROBLÉM -> CÍL-> ÚKOL-> ŘEŠENÍ) provedl Kharin patřičné úpravy a mohl studovat bez instruktora. Je třeba poznamenat, že samotné salto odpovídalo určitému písmenu čtyřiceti devítimístné staroslovanské abecedy, ale které písmeno pro Vladimíra Kharina bylo stále záhadou. Bylo už ráno, když Kharin porazil tyto dva bolavé zuby a on si zdřímnul. A pak v bdělém stavu, napůl ospalý, uviděl svým mozkem fialové duhové pole vycházející z jeho hrudi. Byl to jeho obor – biopole. Z rukou vycházela záře. Takový obrázek pozoroval poprvé – zatížení mozku ovlivnilo, mozek jako by viděl kůži těla.
Když se probudil, zapsal si své pocity do deníku a přispěchal s hlášením veliteli lodi, profesoru Arthuru Stolzovi. Poté, co šel stejně za doktorem Zaitsevem, mluvil o svém objevu a vizi biopole tím, že vstoupil do nějakého změněného stavu vědomí. Doktorka Victoria Zaitseva pečlivě prozkoumala dásně a našla nějaký zánět, předepsala výplach úst s lékem. Pak pečlivě sledovala sérii kotrmelců a vzpomněla si na film, který se jí promítal v dětství – toto kotrmelce mělo volchovské kořeny. “Ale my nejsme čarodějové, ne kouzelníci, ale vědci, a proto pro všechno existuje vysvětlení, jak logické, vědecké, tak náboženské teologické. Jelikož my jako vrchol božího stvoření máme všechny boží plány se zvířaty, výtvory v sobě… jsme jako Bůh… možná jsou zapojeny hluboké části mozku a člověk se na vše kolem sebe dívá s již vyvinutým schopnosti, dočasně spící. Victoria tím dokončila inspekci a poděkovala Kharinovi za tak důležitý objev, napsala si do deníku o vědeckém experimentu, ale již na Zemi, v laboratoři mozkové tomografie…
Palubní inženýrka Jurjevová se probudila ze zvuku sirény – varovala před proudem meteorů. A pak senzory ukázaly výpadek proudu – s největší pravděpodobností selhaly běžné solární panely. Yuryev o tom přemýšlel – neměl na skladě více solárních panelů. Ale! Stále však existovaly provozuschopné sovětské tranzistory P-214 s krystaly germania uvnitř. Ve skladu jich bylo 500. Jeden z nich vyndal, pilkou na železo opatrně odpiloval kryt tranzistoru a otevřený p – n – p přechod přivedl k oknu. Světelný tok ze Slunce excitoval proud v germaniovém krystalu tohoto tranzistoru. Jurjev přivedl voltmetrové sondy k základně a emitoru – Hurá! napětí bylo malé, jen 0,3 voltu, ale bylo tam! Poté, co strávil osm hodin montáží 50 tranzistorů na desku o rozměrech 17 x 17 centimetrů, přivedl je na slunečnou stranu stanice – a výsledkem bylo napětí 1,3 voltu při malém, malém proudu. Řešení bylo vypracováno hned – vyměnit solární panely proražené meteority za podomácku vyrobené tranzistory P-214 z roku 1970. Vše fungovalo a podomácku vyrobené solární baterie začaly akumulovat energii na dobití baterií stanice pro let se Zemí, s Mission Control Center!!!
Profesor výzkumné výpravy, který je zároveň velitelem lodi Pegasus Arthur Stolz, se po vyslechnutí Kharinovy zprávy rozveselil. Páni, tranzistory P-214, uvedené na trh v SSSR v roce 1970, se zde v roce 2028 hodily! Je to asi 60 let – jak silná byla zásoba vědeckého myšlení v SSSR! Profesoru Stoltzovi bylo něco málo přes padesát a stále našel školu sovětských vědců, kteří učili myslet, vymýšlet nestandardními způsoby, ale vše v mezích logiky! Ano, byly doby, byla to doba objevování, kdy 70 procent vynálezů celého lidstva připadlo na sedmdesátá léta dvacátého století. Usedl k pracovnímu stolu a začal vyplňovat knihu jízd, rezerva elektřiny mu umožnila pracovat s nouzovými světly a za tři dny by měla být Kharinova solární baterie hotová – přes všechnu pracnost to byla poslední naděje! Vyplnil deník, přemýšlel, přemítal a díval se z okna – loď opouštěla stín Země a vystavovala své strany Slunci.
A pak uviděl skupinu lidí – tiše zpívali a chodili s transparenty v paralelním kurzu. Ano, ano, ve vesmíru, v paralelním kurzu. Za slunečného úsvitu se obraz zdál neuvěřitelný! Podíval se pozorně a uviděl křídla lidí – bylo jich sedm. “Ano, to jsou andělé!” – zvolal Arthur a spěchal vše natočit na videokameru, zatímco volal svým kolegům. Celá posádka lodi viděla anděly. Bylo to uprostřed březnového pozemského času, čas velkého půstu, a všichni společně, radujíce se z toho, co viděli, začali zpívat písně chvály Bohu. Samozřejmě ne všichni na lodi byli křesťané, ale malá skupina vědců, zkostnatělých ateistů, si najednou začala vyrábět kříže z improvizovaných prostředků a věšet si je na krk. Vize andělů trvala asi pět minut a vše bylo natočeno, dokonce i jejich zpěvy byly zachyceny na film. Tím se měsíc pobytu lodi na oběžné dráze Země chýlil ke konci. Před námi bylo mnoho experimentů, ale tento velmi “kosmický” z vůle Stvořitele zůstal navždy v paměti lidí!
Když byl profesor Arthur Stolz ještě studentem, rádi hráli jako studenti následující hru. V autobuse přijímali povolání lidí podle tváří, oblečení, vystupování, způsobu mluvy a mnoha dalších znaků. Bylo snadné rozeznat důchodce od řekněme studentů, ale bylo velmi obtížné rozeznat lékaře od učitele – vždyť oba jsou znalostní pracovníci, jen když s nimi mluvíte, což zakazovala pravidla hra. V autobuse si studenti, a bylo jich několik, ne více než 3—4, dělali poznámky a když vystoupili na správné zastávce, vyměnili si poznámky. Bylo tam mnoho podobností. A ten, kdo měl nejvíce zápasů, byl považován za vítěze.
Například vojáci a policisté byli snadno uhodnuti – otisk duchovna na jejich přísných strnulých tvářích mluvil sám za sebe. Čas plynul a budoucí generace studentů fyziky předala tuto hru dalším studentům. V roce 2000 byl ke hře připojen počítač, konkrétně umělá inteligence. Vzhled, chůze, umělá inteligence hledala mezi proudem cestujících chuligány a teroristy. Procento hádání dosáhlo 80 procent, a to je velké procento. Ale hlavně uhádnutý v symbióze počítače a člověka. Muž viděl to, co stroj nevidí – je to otisk duchovnosti na tváři člověka. Toho bylo dosaženo modlitební praxí, chozením na bohoslužby v pravoslavné církvi, dodržováním svátostí církve. A nyní, v pátém, posledním ročníku studia, studenti již cítili, jak se říká, všichni cestující v metru, autobusech, spolucestující v autě… Stojí za zmínku, že duchovně nejpokročilejší studenti používali to, co se nazývá pronikání do vnitřního smyslového světa člověka tímto způsobem “rozpoznávání” informací, které vlastní mniši, profesionální armáda, soudci.
Ale svět se vyvíjel, pokrok byl a rychle šel v počítačové technologii. V roce 2010 byl již počítač ovládán bez drátů, napětím myšlenky operátora. Ačkoli ne všechny tyto experimenty byly ve veřejné sféře, byly. A pak vyvstala hlavní otázka – dokáže výkonný počítač číst myšlenky lidí, kteří například jezdí autobusem? Možná se to ukázalo, ale v té době to byla těžkopádná technika, ale již v roce 2025 byla tato technika zmenšena na velikost krabičky cigaret. Samozřejmě, stejně jako dříve, skvělý výsledek v osobní identifikaci dala symbióza člověka a počítače, respektive člověka a umělé inteligence. A tady se dostáváme k hlavnímu vědeckému experimentu výzkumného týmu na Pegasu. O to tu jde. V autobuse by se osoba s počítačem, byť sebemenším, měla nacházet v těsné blízkosti kontrolované osoby. Co když je to terorista? Vznikl tedy nápad “cítit”, číst mentální obrazy lidí na dálku – například z vesmíru.
Silným svazkem paprsků byla přiváděna ultravysokofrekvenční vlna, na Zemi tento paprsek zaujímal v závislosti na nastavení poloměr v průměru pět až půl metru. Operátor přes satelit sondoval dav lidí, aby hledal lidi s negativními, agresivními myšlenkami. A po jejich identifikaci propojili celý komplex operativně-pátráních opatření. V tomto experimentu byla i druhá strana medaile – přenos energie na dálku na osobu, která byla zraněna, například nemocná osoba, jdoucí po cestě. Určitá frekvence byla přenášena paprskem z vesmíru z družice, přirozeně nikým neslyšená, ta pak udávala tempo práci lidského mozku a v případě potřeby dokázala sejmout ze zraněného válečníka všechny potřebné vlastnosti. Ale to je vojenská stránka experimentu. Všechny teoretické výpočty byly ve dvacátých letech 21. století a to už se psal rok 2028. Takže vše, jak úroveň technického vybavení lodi, tak vědecká úroveň výzkumníků, bylo na výši. Složení týmu bylo mezinárodní, například Vasilij Kharin byl Rus, z Permu, bylo mu 42 let a byla to jeho druhá vesmírná expedice. Pracoval jako palubní inženýr a biolog na částečný úvazek a věděl o lodi ao tom muži téměř vše. “Psychobiomechanický systém – člověk” – jak rád říkal.
Velitel lodi, profesor Arthur Stolz, pocházel z Německa a jeho role spočívala spíše ve spojení všech členů posádky a vedení projektu. Byl také psychologem na plný úvazek, vyučil se v jednom z klášterů ve Švýcarsku.
Expediční lékařka Svetlana Moiseevna byla z Izraele, její silnou stránkou je mozek, složení krve, biologické vlny mozku i člověka.
Intelektuální systém “Vagrius” byl původně z USA – minimalizace čipů v této zemi se prosadila již v 90. letech dvacátého století. Umělá inteligence se učila sama jak v programovém režimu, tak v oblasti erudice – v šachové hře neměla na Zemi obdoby. Například v případě nehody mohl nezávisle přistát s lodí bez lidského zásahu.
Samozřejmě nechyběli další členové výpravy, roboti a mnoho dalšího o čem bude napsáno níže.
Takže vše bylo připraveno pro experiment jak v oblasti přenosu energie na dálku, tak ve čtení mentálních obrazů na dálku z oběžné dráhy. Na místě byla skupina dobrovolníků také různého internalistického charakteru. Vše bylo připraveno. Tato nehoda se solárním panelem se ale stala malým zádrhelem – ze Země už létala nákladní opravárenská loď, ale zatím všichni odpočívali a používali podomácku vyrobenou solární baterii z germaniových tranzistorů uříznutých na vrcholu sedmdesátých let dvacátého století.
Po operaci ruky a přišití nového předloktí na Biomax 21, které nahradilo staré ztracené v boji s medvědem, se rada lékařů rozhodne poslat ho do kláštera, který je 30 kilometrů od vědeckého města. Tam se tkáně uzdraví a váha se vrátí do normálu a myšlenky na život se uklidní. Boris Borisovič Aleikin, tak se Biomax jmenoval 21. v jeho lidském životě, souhlasil. On, bývalý voják, už žil druhý život biorobota a chtěl vidět církevní život zevnitř.
Klášter Vorobiev poblíž vesnice Vrabců byl malý. 20 krav s telaty, 2 traktory a 30—35 bratrů. Byli tam jen 3 mniši – sám opat, otec Philip, jeho pomocník mnich Andrei a mnich Sergius, který byl v kostele ještě jako chlapec a vyrostl do hodnosti mnicha. Bratři, takzvaní dělníci, byli většinou bývalí alkoholici, kteří z vůle osudu přišli o domov a práci. Byla tam i skupina narkomanů, lidí, kteří si odseděli a pletli své sítě zla zde v klášteře.
Boris Borisych, který dorazil na místo pravidelným autobusem, šel 2 kilometry do kláštera a viděl kostel. Všechno, jak je na mapě leteckého snímku – v dálce je třípatrový dům, kde žili bratři, vedle stodoly… V dálce byla vidět zahrada a lázeňský dům. Když vešel do obchodu s ikonami, uviděl tam mnicha Andreje, který byl dříve výzkumníkem ve Výzkumném ústavu elektroniky. “A proč před dvěma lety opustil náš výzkumný ústav? Co ho k tomu vedlo – klášterní klid?”
V Chrámu bylo ticho, Andrey přehazoval nějaké papíry a Boris (je to také biorobot Biomax 21st) se tiše zeptal: “Tohle bych chtěl tady… ošetřit si ruku po operaci a spravit nervy, kde můžu nechat věci a obecně, kde mám teď?” “Ach ano, volal jsi včera,” řekl mnich Andrej. “Nechte mi svůj pas a mobil, stejně jako hotovost – tady je nebudete potřebovat a následujte mě.” Boris nechal svůj pas, mobilní telefon, i když v jeho těle byl zabudovaný druhý mobilní telefon a také vysílačku se satelitním telefonem. Centrum bylo možné kontaktovat kdykoli, při jakékoli práci a dokonce i při rozhovoru s jinými lidmi.
“Můžu si u sebe nechat baterku?” zeptal se Boris, baterka byla převlečená baterie, vložila se do sítě a nabila, poté se náboj přenesl do inteligentního systému biorobota. Vzhledem k tomu, že mozek a srdce biorobota byly lidské a vše ostatní včetně svalů, vnitřních orgánů a kostry bylo umělé, vyžadovalo to vše jednou za dva nebo tři dny nabití energií. Z jídla mohl Boris sníst všechno, ale také mohl zůstat dlouho bez jídla. Mnohem déle než průměrný člověk. Dlouhou dobu mohl jíst jen jednu pšenici – ta se v umělém žaludku rozkládala na živiny.
“Máme velmi přísný klášter, ale protože budeš topič a zároveň noční hlídač, můžeš mít s sebou baterku,” řekl mnich Andrey, zavřel obchod s ikonami a odvedl Borise do bratrského domu.
Borisovi ukázali velký pokoj pro šest lidí, postele byly ve dvou patrech kolem stěn. Ukázali i topeniště ve sklepě, nebylo nutné topit, bylo nutné dovézt nějaké dříví a kusy uhlí do zálohy, uklidit, opravit propadlé elektrické rozvody, natáhnout kabel pro vnitřní klášterní telefon a nainstalovat tam je starý telefon. Co udělal Boris Borisovič.
Boris se během jídla rozhlédl a zapsal si všechny bratry do paměti své umělé inteligence – včerejší alkoholici a narkomani byli úhledně oblečení a ve tvářích se jim červenal ruměnec. Všichni byli vzhůru a ve střehu. Pouze jeden z nich – Dmitrij, jak Boris později zjistil jeho jméno a příjmení z databáze ministerstva vnitra, po porovnání pořízené fotografie jeho tváře, byl ponurý. Dmitrij byl při smyslech, on, vůdce skupiny organizovaného zločinu, si tady udělal hnízdo. Dnes večer měl do kláštera přivézt dávku heroinu k následné přepravě do Evropy. A pak tento nový. Jmenován jako topič a hlídač. “Bez ohledu na to, jak byl biorobot od policajtů,” pomyslel si Dmitrij. Jeho střeva za léta věznění a dlouhé “chodiče” do zóny ho nezklamaly. “Dnes v noci odejde rektor otec Philip za svými vlastními záležitostmi ve městě, v diecézi. Mnich Andrej bude spát a mnich Sergius se bude v noci v chrámu modlit za celý svět. Ale tenhle s bolavou rukou tam nebyl.” v mých plánech. bude den, bude jídlo,” pomyslel si Dmitrij a začal pít čaj.
Boris mezitím šel do knihovny, sehnal nějaké knihy. Byli tam Theophan the Recluse s jeho “Invisible Solding” a John of the Ladder a mnoho dalších. V suterénu byla kozáková postel sestavená z prken, kam Boris složil stoh knih. Operovaná paže bolela, stehy ještě nebyly vyjmuty z biotkáně. Podle tělesných senzorů bylo vše v normě, dobíjelo se 48 hodin. I když by pár hodin spal, aby v noci nespal, ale aby si četl a chodil po klášteře.
Už se stmívalo… Boris vydržel spát pár hodin ve své cele – nikdo ho neobtěžoval, všichni byli na poslušnosti. Nastal čas vyrazit do Chrámu na povinnou společnou večerní modlitbu a bratrský řád. Což udělal.
Boris stál trochu přede všemi, rovnoměrně se pokřižoval, jak se na křesťana sluší, ale nespouštěl oči zvenčí. zdálo se, že se vidí očima svých bratrů. Nerozdal v sobě biorobota – jedl, spal a modlil se jako muž. Věděl, že Vyšší mysl jistě existuje, ale dogmaticky, jako lidská bytost, měl stále malou víru, necítil svou každou druhou existenci na Zemi. Jeho starost o něj.
Večerní pravidlo skončilo, bratři stáli v kruhu a procházeli kolem něj a žádali jeden druhého o odpuštění. Když Boris opustil chrám, pocítil snadné myšlení. Bylo to poprvé po dlouhé době. Intelektuální systém biorobota zaznamenal intenzivní práci mozku v okamžiku společné bratrské modlitby a nyní si mozek trochu odpočinul, což sloužilo jako jakási radostná euforie. Nebyla to milost, ten neznámý pocit, kvůli kterému Biomax 21. přijel do kláštera.
Když dorazil do kotelny, porovnal letecký snímek ze satelitu s mapou svého pohybu po klášteře. První komunikační setkání s centrem je naplánováno na 2:00. Bylo nutné dodatečně osvětlit všechny budovy kláštera ze satelitu Cosmos 976 pro skryté místnosti. Je možné, že zde v klášteře Vorobiev byl zřízen kanál pro zásobování Evropy drogami. No a Boris Borisovič, alias biorobot Biomax 21, nevěřil v náhodnou přítomnost recidivistického zloděje na území kláštera. Podle ministerstva vnitra to byl Zhuk Dmitrij Lvovich, narozený v roce 1970. Řadoví pracovníci ministerstva vnitra tento klášter obešli – místo je od města vzdálené, klidné a kdo dá svolení k provozování operativně pátrací činnosti na území kláštera. Ano, a síla nestačila. Bylo potřeba být nějakým policajtem, aby se infiltroval do kláštera, kde je vlastní stráž, jakýsi stát ve státě.
Setmělo se… Do komunikačního sezení zbývaly 3 hodiny. a Boris začal studovat klášterní díla. A tady je to, co četl. Ukazuje se, že řečtí mniši, aby přilákali milost, vždy pološeptem opakují “Ježíši Kriste… Ježíši Kriste”. Takže vždycky v práci, když někam jdou. Byla součástí Ježíšovy modlitby, daru, který má svůj původ v dávných dobách. Díky daru Ježíšovy modlitby se člověk proměnil, stal se jako Bůh, získal dary. Biorobot tedy začal mluvit pološeptem, tiše s přestávkami: “Ježíši Kriste… Ježíši Kriste.” tak uplynulo 2,5 hodiny.
Ücretsiz ön izlemeyi tamamladınız.