Elrikas gulėjo šalia jo ir žiūrėjo į giedrą dangų. Kai tik pajudėjau, jis lėtai pasuko galvą mano kryptimi:
– Žinojau, kad vėl prisikelsi… Ji buvo mirusi. Ar aš negaliu atskirti mirusiųjų nuo gyvųjų?
– Tau taip pat LABAS RYTAS.
Išsitiesiau ir pakėliau galvą. Netoliese sukosi Gakka: padaras šnibždėjo ir su tokiu ilgesiu žiūrėjo į mūsų pusę, tarsi tikėdamasis, kad iš gailesčio jam išeisime ir leisimės suėsti. Ji judėjo, kaip ir naktį, keturiomis, bet dabar atšoko su matomu svoriu. Arba ji tapo vangus nuo alkio, arba Elrikas vakar pasakė tiesą: dienos šviesa susilpnina humanoidinį monstrą. Dabar jos bjaurus kūnas nebeatrodė toks bauginantis; Galbūt man pavyktų pabėgti nuo tokios būtybės. Taigi aš žiovavau ir vėl pažvelgiau į savo nemalonų kompanioną:
– Iš kur jie atvyko? Jie yra tavo.
Jis vėl pažvelgė į dangų ir aiškiai neskubėjo grįžti prie reikalo.
«Mane labiau domina, kodėl tu prisikėlei ar mirė…
– Aš nežinau. Bet galiu daryti išvadą, kad dėl šios priežasties nesu tinkamas eksperimentams. O vergijoje man bus mažai naudos: kuriam šeimininkui patiks, kad išvalysiu ir išvalysiu puodą, o paskui numirsiu? Ji buvo prikelta, bet puodelis pats nenusivalė.
«Ir tai tiesa…» atrodė, kad jis pagalvojo sau. Tiesiog galvojau, kur būtų pelningiau mane parduoti, taigi negerai.
Turėjau rekomenduoti:
– Matau vieną išeitį – ugnį iš visų keturių pusių.
Jis susikaupė, pažiūrėjo, bet tada linktelėjo:
– Ne visai. Galbūt nekromantui gali būti įdomu eksperimentuoti su tokiais egzemplioriais! O dar geriau: visai jam apie tai nesakyk…
– Na, tu teisingai supratai! Gerai, bičiuli, nužudyk šį padarą ir eikime eksperimentuoti ir pasiduoti. Čia nuobodu.
Nors melavau be sąžinės graužaties, Elrikas į šį akivaizdumą nekreipė dėmesio. Jis išsitiesė, tada atsikėlė ant alkūnės ir mąsliai pažvelgė į padarą:
«Gakiai yra ypatingas demonų tipas. Ir jie turi tik vieną tikslą – valgyti. Galima sakyti, miško sargai. Tačiau skirtingai nei asurai ar youki, gaki neturi savo kūno, todėl gyvena žmonėse: vaikai, ligoniai, bepročiai, kurie neturi stabilios sąmonės.Na lavonuose.Bet jie gali tik kraujuje įsikibti į magiją. Kuo daugiau magijos tuo stipresnė gaka. O raganos turi didžiausią magijos koncentraciją, todėl jos yra iš karto sudeginama po mirties, kad ir kas atsitiktų.Gakis, kaip ir visi demonai, ateina iš kito pasaulio.Ir jokie burtai negali to sustabdyti.
Nors nustebau, kad Elricas pasivargino išsamiai atsakyti į mano klausimą, tačiau neskubėjau džiaugtis:
– Bet jūs taip pat esate magas, tai yra, rizikuojate!
Vėl nusijuokė – matyt, imuninę sistemą stiprina juokas, kitaip nepaaiškinsi, kodėl jis nuolat juokiasi:
– Aš jau gana senas, ir, kaip matote, nesu pats silpniausias.
Norėčiau su tuo ginčytis, bet buvo ir svarbesnių klausimų:
– Gerai, protingas vaikinas su magija kraujyje, demono šlapimu, ir eime iš čia. Ji sulėtėjo tiesiai prieš mūsų akis.
– Lėčiau, – sutiko jis. – Bet dantys tokie pat aštrūs. Žinoma, galiu jį nužudyti, bet pirmiausia man reikia garantijos. Prisiekiu, kad nebandysi bėgti.
– Prisiekiu! – lengvai atsakiau. Tiesą sakant, tai ne pionieriaus priesaika, o tiesiog išlikimo vardas.
Elrikas dabar žiūrėjo man tiesiai į akis.
– Ne, ne taip. Pakartokite: «Prisiekiu, kad nepaliksiu tavęs dešimt žingsnių».
Gūžtelėjau pečiais ir kartojau tai žodis po žodžio. Bet jis nepaleido:
– «Prisiekiu, kad paklusiu tau, kol perduosite mane naujajam šeimininkui».
Būtent šiuo metu mano intuicija pradėjo nerimauti pulsuoti kažkur pilvo duobėje, bet vis tiek ištariau žodžius. Elrikas brūkštelėjo pirštais man į nosį ir lengvai pašoko ant kojų. Mergina manyje tyliai klausėsi mūsų pokalbio ir tiesiog pritarė mano sprendimams.
Elrikas mostelėjo ranka ir visą naktį aplink ratą degusi mėlyna ugnis akimirksniu dingo. Padaras, lyg tik laukdamas signalo, iškart puolė į priekį – nors jo judesiai buvo lėti, lyginant su vakarykšte, vis tiek judėjo neblogu greičiu. Gakka šoktelėjo aukštai, taikydamasis stipriausio priešo, bet Elrikas, atrodė, pagriebė saują oro, sviedė į ją. Tos pačios ugnies čiurkšlė trenkėsi į būtybės gerklę, todėl ji pirmiausia rėkė, o tada apsisuko įpusėjus skrydžiui ir nukrito ant žemės. Jis plazdėjo dar kelias sekundes, o paskui nusileido. Neblogai! Tačiau iš skerdienos pradėjo kilti balkšvi, gyvi garai. Sustingau iš siaubo, bet Elrikas, priėjęs arčiau, ta pačia melsva ugnimi nuplovė miglą, kol visiškai išnyko. Taigi, kiek supratau, buvo sunaikintas pats demonas, ne tik jo kiautas.
– Oho! – Nuoširdžiai prisipažįstu. – Aš irgi noriu!
Elrikas pažvelgė į mane ir vėl švelniai nusijuokė.
«Tu neturi magijos, todėl ji nešviečia». Tokie kaip jūs turi gimti turtingose šeimose arba gimti apskritai.
– Kokia gražuolė, – tariau įsižeidusi. – Beje, ar nebandėte išvaryti tų pačių demonų?
– Ką reiškia išvaryti? – nesuprato jis.
– Egzorcizmas. Kaip kitaip? – blykstelėjo mano erudicija.
Tačiau Elricas tik šiek tiek kilstelėjo antakį atsakydamas ir atsiprašymu atrėžė:
– Nesivelkite, beraščiai, į jums nesuprantamą temą!
Vėl įsižeidžiau, bet tingėjau ginčytis. Pažiūrėkime, kuris iš mūsų čia neraštingas.
Kurį laiką vaikščiojome per tankmę, tada pasukome takeliu. Skuduriniai batai ant kojų buvo gana nuvalkioti, ypač po vakarykščių nuotykių. Ir dabar marškiniai nebeatrodė dideli ir jaukūs. O mes ėjome ir vaikščiojome. Apsidairiau, kad nepraleisčiau tinkamo momento. Elrikas ėjo priekyje, aš šiek tiek atsilikau. Jis net neatsigręžė. Ir tada, negaisdamas laiko, pasitraukiau į šalį. Žinoma, vis dar nepamiršau, kad kaip ir vakar jis mane suras. Bet tai nereiškia, kad neverta bandyti! Jei rasiu, vėl pabėgsiu. Tada vėl ir vėl. Kol jam nuobodu.
Tačiau nubėgęs vos kelis žingsnius staiga sustingau vietoje. Lyg oras priekyje yra lanksti guma: nėra į ką pataikyti, bet judėti į priekį darosi vis sunkiau, užstrigsi. Bet aš sukandau dantis ir bandžiau prasiveržti pro nematomus spąstus.
– Ką tu darai? – ramiai paklausė Tadžiška.
– Aš bėgu! – pareiškė akivaizdu.
– Kur tu bėgsi? Prisiekei burtininkui, kad nepabėgsi.
Jos švelnus balsas kartu su klampia erdve viską padarė aišku. Priesaika! Tai nebuvo tik žodžiai ir ne paprastas spragtelėjimas prieš nosį! Šis kirminas mane taip pririšo prie jo! Tayishka buvo pilna pykčio iki keiksmažodžių: kodėl ši gyvatė neįspėjo?! Ar tu atsisėdai ir žiūrėjai, kaip aš užsidedu virves? Bet pyktis akimirksniu peraugo į baimę… Už ką aš pasirašiau?! Ir dar viena pykčio banga apėmė bevardę, beprasmę, kvailą Taišką, kuri visiškai nieko nedaro, kad mus abu išgelbėtų!
Ji staugė pražūčiai – labai tyliai ir tik todėl, kad to reikėjo kenčiančiai nervų sistemai. Tada ji atsigręžė. Elrikas stovėjo ant tako, sukryžiavęs rankas ant krūtinės, tyliai laukdamas, kol man išauš visi mano bandymai. Jis net nesijuokė! Padėtis, į kurią patekau, buvo tokia juokinga, kad sukėlė jam sumaištį, o ne linksmybę! Velnias…
* * *
Aš tarsi išjudinau kojas, grįždama į kelią. Aš visai nesu įpratęs atsidurti tokioje situacijoje, kai neturiu jokios nuomonės. Tayishka visiškai kankino:
– Gerai, Ol, gerai. Šiek tiek aptarnaukime nekromantą, tada jis padės mums abiem. Kodėl nepadėjus geros paslaugos? Jis nusiųs tave į tavo mėgstamą intensyviosios terapijos skyrių, bet mane paliks čia. O jei nekromantas bus malonus, tai aš liksiu su juo, dirbsiu daugiau nei bet kas kitas atsidėkodamas…
– O kaip Dmitrijus Aleksandrovičius? – piktai paklausiau. – Tikrai nenorite vėl jo matyti kaip atsisveikinimą?
Ji pavargusi atsiduso. Ne, pažiūrėkite į ją: ji sugalvojo sau meilužį, o dabar liūdi. O tai, kad šiuo metu ji ir aš esame vežami ten, kur niekas nežino, kur mus veda, yra nesąmonė, neverta jos emocinių išgyvenimų.
Tolumoje driekėsi miesto sienos. Sostinė, kaip aš pats supratau ir kaip patvirtino Taiška, iš tokio atstumo primena viduramžių Europos miestelį. Nekromagų, vagių princesių ir kitų piktųjų dvasių akademija buvo tolumoje, visai už miško, kurį pravažiavome. Bet mes nevažiavome į miestą – Elrikas sankryžoje pasuko į dešinę. Nenorėjau klausinėti, bet artėjant prie tikslo pradėjau nerimauti.
Nekromanto namas, tiksliau, jo dvaras, nebuvo panašus į šiurpią viduramžių pilį. Ir būtent to pasąmoningai buvo tikimasi. Nieko tokio. Ganėtinai gražus iš tolo, poros aukštų pastatas, pastatytas žemumoje, buvo didžiulis ir visai negąsdinantis. O prieš jį esantis žydinčių obelų sodas nepadėjo apsunkinti situacijos. Vienintelis dalykas, kuris mane trikdė, buvo aukšta tvora. Kuo arčiau, tuo labiau ji slėpėsi, o be žydinčių obelų ir gana maloniai atrodančių dvarų liko tik be galo aukšta tvora. Kodėl, galima paklausti, aptverti namą tokia apsauga, jei nėra ko slėpti? Ir jei tai nėra būdas užkirsti kelią neatsargiam liokajui ar atsitiktiniam svečiui. Šios mintys negalėjo nesijaudinti, o būsimas susitikimas dar nežadėjo nieko linksmo.
Prie vartų stovėjo sargybiniai – du vyrai, atpažinę Elricą ir abejingai jam pamojavę ranka. Žinoma, niekšas nemelavo, bent jau apie tai, kad čia dirbo ne visą darbo dieną. Girgždėdami prasivėrė vartai ir mus įleido. Nuleidusi galvą skubėjau pasivyti Elricą ir stengiausi nekreipti dėmesio į žvilgsnius. Tačiau mano išvaizda publikai paliko teisę bent jau nustebti.
Ir dar vienas netikėtumas: šen bei ten buvo žmonių viduje. Vieni dirbo sode, kiti šlavė takus. Bent jau man tai suteikė vilties, kad žiaurumai čia nevyksta nuolat. Ar neįmanoma išmokyti tiek daug žmonių tyliai stebėti žiaurumus? Arba aš tik guodžiau save ta mintimi. Tayishka, kuri ilgai tylėjo, staiga sušnibždėjo:
– Bijau, Ol… Nesuprantu, kodėl taip bijau…
– Taip. Laiku – man jos nebuvo gaila. – Net keista, kad tu išsigandai dabar, o ne po to, kai tau buvo nupjautas trečias mėsos gabalas.
– Bet nekromantai gali būti malonūs, ar ne? – Ji manęs neguodė, guodė save.
– Lažinuosi, kad yra. Štai kodėl jie vadinami nekromantais, kurie išvertus iš senovės graikų kalbos reiškia «geranoriškas filantropas».
– Kas yra malonus?
– Turėtum užčiaupti Tanjuką. Su jūsų pagalba įveikėme šią netvarką.
Elrikas sugriebė mane už rankos ir patraukė į priekį. Namuose, kur iš pradžių buvo didžiulė ir jauki svetainė, po to kažkokiame prieškambaryje – jau tamsesnis, kitas prieškambaris, po posūkio, dar vienas, galiausiai įstūmė į prieškambarį. Taip pat didžiulis, bet tai neturi nieko bendra su pirmojo kambario komfortu. Aplink pilkos akmens sienos, akmeninis stalas ir akmeninės kėdės. Ir ne sielos. Kai apsidairiau, už manęs suskambo durys. Staigiai pasisukau ir už manęs stovi besišypsantis Elrikas.
«Tai malonė, kurios manęs paprašė mano pusbrolis ponas Sciacca».
– Matau. Puiku, Elrik. Aš laukiau tavęs, Tayishka. Laikas grąžinti skolas.
Ir vos prieš sekundę nebuvo nė vieno, iš kur dabar skambėjo balsas. Bet aš nepasisukau – sustingau. Mūsų bendra sąmonė su Tayishka iškart sukūrė vaizdą. Dmitrijus Aleksandrovičius, labai panašus į nekromantą nuo vaikystės… Nekromantas, kuris prieš daugiau nei dvidešimt metų užregistravo Taišką kaip skolininką… Ir tas balsas, per daug panašus į Dmitrijaus Aleksandrovičiaus balsą… Aš tiksliai žinojau, kieno veidą, ką pamatyčiau apsisukęs. Ir man nerūpi, kad Elrikas apibūdino kažkokį senuką. Iš kur man žinoti, kaip jie čia išlaiko jaunystę?
Bet kol jie kalbasi, laikas susivokti.
– Kiek aš tau skolingas už šią paslaugą, Elrik?
«Trys šimtai monetų, pone Sciacca, kaip sutarta», – dar plačiau nusišypsojo mano pagrobėjas.
«Sutarėme, kad prižiūrėsite savo pusbrolį ir būtinai būsite šalia, kai jam reikės pagalbos. Sutarėme, kad nedelsdami pranešite man apie suteiktas paslaugas ir nesvarstysite kitų variantų. Ir mes nesutarėme, kad savo radinį nešite per mišką.
Galbūt nekromantas mokėjo skaityti mintis arba tiesiog gerai pažinojo Elriką, nes taip tiksliai atspėjo. Bet vaikinas akimirką tik pažvelgė į mano šakos sužalotą veidą ir gūžtelėjo pečiais:
– Pasvėriau variantus, kad tik nereikėtų pačios merginos. Niekada nežinai! Ir mes taip pat bėgome per mišką prieš mano valią. Paklauskite apie tai savo mergelės, pone.
«Tayishka negalėjo nuo manęs pabėgti». Visas jos likimas buvo suplanuotas taip, kad ji čia atsidurs. Aš siunčiau tave tik tam, kad suvaldyčiau ir paspartinčiau tai, kas neišvengiama.
Dmitrijus Aleksandrovičius, jei juos palyginsite, žodžius ištarė ne taip ištemptai. Jis nepridėjo viskozinio aksomo savo balsui – jis tiesiog pasakė žodžius. Nekromantas turėjo savo kalbėjimo būdą, bet balsas buvo toks pat. Jei šie du yra skirtingos asmenybės, kaip Tayishka ir aš, galiu sulaukti labai nemalonių staigmenų.
– Bet ji bandė! – atkakliai pakartojo Elrikas ir akivaizdžiai susirūpino. – Prisiekiu ant pirmojo antkapio! Ji mane trenkė… ir taip skubėjo… kažkaip ją radau! Ir išgelbėjo mane nuo gaki!
Ar aš neturėčiau žinoti, kad šį kartą jis sakė tiesą? Tačiau nekromantas, matyt, buvo įsitikinęs kažkokia savo versija: Tayishka, ant begalinio dėkingumo sparnų, buvo priverstas skristi į jo glėbį. Ir skristų, jei netrukdyčiau. Taigi tam tikra prasme jis neklydo. Elrikas išbalo.
– Pone Sciacca! Vykdžiau tavo nurodymus su visu uolumu, kokį tik galėjau, prisiekiu…
«Užteks», – net balso nepakėlė pašnekovas. – Kiek paėmėte iš tų neišmanėlių, kurie jį prikėlė?
Oho, atrodo, kad naujienos čia greitai sklinda. Paaiškėjo, kad pseudo-Dmitrijus Aleksandrovičius jau žinojo apie viską, kas nutiko. O gal net tyčia atsiuntė Elricą, tikrai žinodamas, kad piktadariai ateis pagalbos? Jei taip… oi, šaltkrėtis.
Elrikas vis dar buvo greitas. Akimirką mintyse paskaičiavau ir sugalvojau:
– Man tiks du šimtai monetų, pone Sciacca.
– Ir vėl gerai. Dabar eik.
Elrikas atsiduso iš palengvėjimo, bet aš panikavau. Teisingai, tiesiog viską galima išmokti lyginant! Dabar jis man atrodė bent kiek pažįstamas. Taip, nemalonus ir nepatikimas, bet žmogus, kurį pažįstu nuo vakar! Neturėjau proto jėgų leisti sau tokią prabangą. Taigi ji impulsyviai sugriebė jo alkūnę:
– Žmonės!
Jis vėl pažvelgė man per petį, tada į mane. Jis uždėjo ranką man ant pirštų ir, sugriebęs juos, ištraukė iš rankovės. Išspausta:
– Atsijunkite, Olga Sergejevna. Dabar eik pats.
Ir jis vos nenubėgo prie išėjimo, galiausiai užtrenkdamas duris. O apie mano nesibaigiančius elektros energijos tiekimo sutrikimus jis kliento nepranešė. Taigi jis puola atsiimti atlygį ir sutvarkyti kojas.
Įkvėptas. Ji iškvėpė. Ji lėtai apsisuko. Ji išplėtė akis, bet nieko nesakė.
– Sveika, Taiška.
Neatsakė. Kažkas čia negerai. Iš pradžių pati išsiaiškinsiu, o tik paskui ją pataisysiu – ar aš Taiška, ar ne tik Taiška. Priešais mane stovėjo žmogus, neturintis nieko bendro su Dmitrijumi Aleksandrovičiumi. Storas, pritūpęs senukas, galva žemesnė už mane, visiškai plikas. O veidas… veidas atrodė kaip bjauri neandertaliečio karikatūra. Amžius sunku pasakyti: gal penkiasdešimt ar daugiau, bet be raukšlių. Bet yra bjauri šypsena. Nelaukdamas mano reakcijos, jis žengė žingsnį į priekį. Aš krūptelėjau, bet neatsitraukiau.
– Žinoma, tu manęs neprisimeni. Vaikystėje sirgote…
Atrodo, kad jis kalbėjo tą patį, ką aš jau žinojau. Bet tuo metu aš klausiausi nustebusios Tayishkos:
– Tai ne jis! Ne jis!
Nenuleidau nuo jo akių. Ji užtikrintai jai atsakė:
– Jis, Tanai. Pažiūrėkite atidžiau ir klausykite. Aš nesuprantu, kas vyksta, bet tai turi būti jis.
Jo tamsiai rudos akys buvo vienintelis jo aspektas, kurį galima pavadinti gražia. Ir tai buvo visiškai tos pačios akys, kurias mačiau reanimatologe. Pati Tayishka pašiurpo tai pastebėjusi ir nutilo. Vėl turėsite pasiimti repą vienam:
– Pone Sciacca, – tikiuosi, teisingai prisiminiau jo vardą, bet jis manęs nepataisė, todėl tęsiau: – Kokia tikimybė, kad ta pati vaikystės liga mane užklupo jūsų malone?
Vyras suraukė antakį. Atrodė, kad jo šypsena tapo kiek kitokia – vietoj karikatūriškos paniekos lašelis nuostabos. Ir žiūrėkite šiek tiek atidžiau:
– Įsivaizdavau tave visiškai kitokią.
– Įsivaizduoju, kad ir tu kitokia, – pasakiau to neprarasdama. – Bet vis tiek?
Jis nesiruošė atsakyti į mano klausimą:
– Viską sužinosite laiku. Šiandien galite atsipalaiduoti. Jūsų kambarys laukia tavęs.
– Kas bus rytoj?
Jo tamsios akys spindėjo, bet balsas skambėjo taip pat aksomiškai:
– Tu visai ne tokia, kokią įsivaizdavau. Iš viso.
Vos sekundei pasukau į atviras duris, pro kurias įėjo slampinėja mergina, tada vėl pažvelgiau į pašnekovą… pašnekovo jau nebuvo. Tuščia salė ir nė vienos sielos. Mano pasaulyje tokie «nekromantai» vadinami «burtininkais» arba, tiksliau, «buffons», ir vargu ar šie žodžiai turės pagarbią potekstę. Ir vis dėlto nemalonus šiurpulys nubėgo per nugarą.
Tarnaitė paprašė manęs sekti paskui ją. Iš pradžių nekreipiau dėmesio į jos balso monotoniją, nes buvo galimybė pabendrauti bent su vienu potencialiai normaliu žmogumi:
– Koks tavo vardas?
– Galite vadinti mane kaip tik norite arba visai neskambinti. Bet jei jums būtinai reikia vardo, tada Maruška», – sakė ji vienoje pastaboje.
Pasiklydau:
– Gerai… Maruška. Kiek laiko čia tarnauji?
Ji neatsakė. Galbūt ji pati tylėjo, o gal jai tiesiog buvo uždrausta su manimi bendrauti… Tačiau labiausiai glumino jos be galo duslus balsas, ir aš neketinau pasiduoti – privalėjau bent kai ką išsiaiškinti.
– Ar tavo šeimininkas malonus, Maruška? – vėl tyla atsakant. – Ar Elrikas dažnai užsuka? Ar pažįsti Elricą?
– Žinoma, – nustebino ji mane, pagaliau nusiteikusi praverti burną. «Elrikas dėl savo šeimininko daro smulkmenas ir yra dažnas šių namų svečias.
– Ar tau patinka čia būti?
Ir vėl tyla. Mes nužingsniavome begaliniu koridoriumi. Dabar šito žmogaus apgailėtina išvaizda nuves mane prie reikiamų durų ir paliks be atsakymų? Na, aš neturiu. Suėmiau ją už peties ir atsigręžiau į save, kartodamas klausimą:
– Ar tau čia patinka, Maruška?
Ir ji sustingo. Mergina buvo gana jauna ir graži, bet akys buvo… tuščios. Negalėjau sugalvoti geresnio apibrėžimo. Net tuštesnis už tuščią jos balsą. Suėmiau jį tvirčiau, kai supratau šį nemalonų supratimą, ir papurčiau:
– Maruška!
– Taip, Tayishka. Ar net gripas?
Koks siaubas… Lėlė? Užprogramuota tam tikriems atsakymams? Aš staigiai iškvėpiau ir bandžiau kalbėti ramiau:
– Priversiu tave atsakyti į mano klausimus, o kas dar? Kiek laiko tu buvai šiuose namuose? O gal tau neleidžiama atsakyti?
«Kodėl, tai įmanoma», – ji pažvelgė į mane nuobodu mėlynu stiklu. – Tiesiog nematau prasmės. Apie septynis šimtus metų.
– Kiek?!
– Apie septynis šimtus metų.
Nors rankos drebėjo, iniciatyvos atsisakyti neketinau. Vėliau visada galite išsigąsti supratę.
– Tu gyveni septynis šimtus metų?!
– Ar aš gyvas? ji atrodė paskendusi mintyse. – Na, galima taip sakyti. P. Sciacca nemėgsta padėties pasikeitimo, todėl pasiliko visus nuo pat pradžių su juo buvusius tarnus.
– Išeiti? – Manau, supratau to, kas buvo pasakyta, prasmę. – Jis tave prikelia, ar ką?! Kiek kartų jis jus prikėlė, kol nustojote atrodyti kaip gyva būtybė?
– Tik vieną, – monotoniškai atsakė tarnaitė. – Bet lordas nemėgsta triukšmo ir skandalų, todėl iš dalies mus atidavė. Kam emocijos, jei gali dirbti ir be jų?
Man tiesiog trūksta žodžių. Ir Tayishka viduje virto akmeniu. Mes net negalėjome to aptarti vienas su kitu. Mano kambarys pasirodė mažas ir gana jaukus, jei man rūpi komfortas. Plati lova, spinta su alyvine lempa, spinta… Bet vos tik Maruška išėjo, nuėjau prie lango. Ten sodininkas apkarpo šakas, čia moteris toliau šluoja taką, tolumoje prie tvoros porelė ką nors pjauna… Na ką, jie visi tokie patys zombiai? Prisikėlė bejausmės marionetės, kurios genėjo, pjauna ir melžė septynis šimtmečius iš eilės? Ji apsivijo rankomis, bandydama sustabdyti šaltį. Netgi gakių visuomenė dabar neatrodė tokia baisi – padaras bent jau mokėjo šypsotis ir visai žmogiškai juokėsi! O tie vaikštantys lavonai… Ne, isterike manęs nepavadinsi! Tačiau viskas viduje šiek tiek drebėjo nuo suvokimo, kad aplink mane nėra nė vienos visiškai gyvos sielos, išskyrus patį šeimininką. Dabar bijojau – labiau nei bet kada. Pajutau tikrą, skausmingą baimę, kuri atėmė jėgas ir viltį.
Žinojau, ką turiu daryti. Atsigulkite, eikite miegoti ir praleiskite laiką normalių žmonių kompanijoje! Kad tik neišprotėtų ir bent iš dalies priprastų prie minties. Bet aš ilgai mėtydavausi ir sukiodavausi ir negalėjau nusiraminti. P. Sciacca yra maždaug septynių šimtų metų. GERAI. Bent jau Elricas nemelavo, kai pavadino jį senu. P. Sciacca nemėgsta triukšmo ir skandalų. GERAI. Taip pat ne itin mėgstu skandalus, bet visada esu pasiruošęs kelti skandalą, jei nuo to priklausys mano savijauta. Ponas Šaka išgydė mažąją Tayishką, kad dabar ji… Neįsivaizduoju, kam jam jos reikia. Bet koks tai turi būti tikslas! Galbūt jis kažko iš jos tikisi… o jei gaus, tai gal padės man išspręsti mano problemą. Apie ką jis pats dar net nežino. GERAI. Kol kas apie tai, kad Tayishka tikrai nėra Tayishka, geriau nekalbėti. Kas žino, kaip ši informacija paveiks mūsų bendrą biografiją…
Ücretsiz ön izlemeyi tamamladınız.