Я не боюся твердити про важливе, про що іншим подумати страшно!
– А може вам дати ще й ключ від квартири, де дівки верещать?
Самий перший фонд «підтримки дітей» заснував Остап Бендер у романі Ільфа і Петрова «Дванадцять стільців»!
Але до дітей ці гроші так і не дійшли!..
Пам'ятаєте, як Остап збирав пожертви і говорив:
– Втім до дітей, яких я в даний момент репрезентую, це не стосується!..
Нещодавно я познайомився з однією дівчиною, дрібної «шісткою» подібного «фонду».
Вона офісний планктон. Приїхала з волзького містечка і влаштувалася в такій «фонд"секретарем. За її словами, коли ви посилаєте SMS-ки, то по-перше: 70—80 відсотків від цих коштів перераховується стільниковим компаніям!!!
По-друге: інша левова частка йде директорам «фонду»!!!
А по-третє: як вам подобається по-перше і по-друге?
При цьому на свою зарплату дівчина купила за рік нову двокімнатну квартиру біля МКАД, новий великий «Мерседес» і їздила на відпочинок в багато гідні країни!!!
А якби ви бачили, як вона одягнена! (Як вона роздягнена я вам не покажу!)
Ціна її сумочок і суконь по мільйону рублів!
Я сказав їй, що в наступному житті я б із задоволенням очолив або хоча б пішов працювати клерком, двірником в такій «фонд»!
Велике мистецтво – сісти на фінансові потоки, підв'язати до цього рекламу ЗМІ і з розумним виглядом гребти лопатою бабло? «Це вам не лобіо їсти!»
І головне при цьому потім не спитися і не «сісти»!
У мене тільки питання: а чиїм дітям ці «фонди"допомагають? Своїм?
Напевно не дарма Ісус Христос бичував батогом торговців і змінював біля храму!
Деякі категорії людей з давніх часів при вигляді великих грошей втрачають розум і почуття міри!
Допомагати всім (!!!) дітям цілеспрямовано має держава!
Держава повинна контролювати і всі ці фінансові «піраміди»!
А також повинен бути встановлений «здоровий межа» зарплат у всіх ешелонах влади!
Мій тато за колишньої влади жив у стані постійного стресу. Шифрувався від ОБХСС (Відділ боротьби з розкраданнями соціалістичної власності).
Він мучився, вкладаючи і перекладаючи гроші в різні місця. Йому доводилося користуватися кількома ощадними касами. Він часто зізнавався мені:
– Якщо мене вичислять і візьмуть, то за такі справи мені – вишка!..
Я продовжив справу батька в умовах стабільної держави. У нас тепер все по-дорослому!.. Поділили з братаном сфери впливу.
Тепер вишка у мене…
І не одна!.. Нафтовидобувна…
Якщо євреї виїжджали в Америку з Європи з кількома доларами в кишені, то після Великої Жовтневої Соціалістичної революції російські буржуї, духовенство, офіцери і поміщики тікали зі скринями награбованих у народу коштовностей…
Але, оскільки недавні рабовласники звикли жити за рахунок експлуатації робітників і селян, то на Заході ніхто з них не просунувся, не створив нічого геніального і суттєвого. Як виняток, можна по пальцях перерахувати декількох вчених, художників і композиторів.
Молода Радянська Росія перший час бідувала за браком власних кваліфікованих кадрів. Але недовго Росія стояла на колінах. Тому що наш народ здатен на все, а особливо в умовах свободи.
Але в Росії народ завжди був для можновладців бидлом, хробаками, чимось ганебним, брудним, дурним. Рабовласники всіляко перешкоджали утворенню та просування простого народу. До цього гноблению підключали і релігійних діячів.
Чому багато сучасні представники бізнесу та політики, що вийшли з низів діти комбайнерів, прачок і колійників не пам'ятають свого коріння?…
Соціальне розшарування, соціальна нерівність, дика різниця в доходах, різке зубожіння народних мас і в той же час поповнення списку Forbes новими мільярдерами – все це атрибути сучасного клептократичного держави.
Сучасні російські еліти сім'ями окупують Держдуми, міністерства, телеканали, фірми видобувні і перегоняющие корисні копалини. А всі земні надра колись належали народу. Адже еліти розбагатіли блискавично в період перебудови і прихватизації. Вони розбагатіли усі знають як!…
Тому справедливим буде Все взяти і поділити!
Треба переглянути результати прихватизації промислових підприємств, портів, багатьох об'єктів нерухомості, нафтових та газових родовищ, залізниць, копалень і шахт. Нехай залишаться недоторканними перукарні, ательє, пекарні, автомайстерні по дві-три квартири на сім'ю.
На інші об'єкти для звільнення від кримінальної відповідальності необхідно надання документів про походження коштів. І за відсутності складу злочину неободима націоналізація цих об'єктів! Самим «чесним бізнесменам можна виплатити компенсації…
Необхідна і конфіскація нетрудових доходів у чиновників.
Крім того, терміново необхідна прогресивна шкала податків! А з зарплати менше 50 тисяч податок брати не виправдано.
Необхідна межа рівня зарплат для керівників, які зараз користуються господарської і фінансової самостійністю по-своєму… Прикриваючи очі і економлячи на співробітниках. А собі при звільненні нараховують «золоті парашути"і нечувані премії.
Сумарний борг невиплаченої зарплати в Росії 3,5 мільярда рублів!
А у одного полковника Захарченко виявлено понад 8 мільярдів в квартирі сестри і 20 мільярдів на рахунках його батька. Дай бог їм усім здоров'я!..
Тільки хлопці, треба поділитися!…
Все повинно розподілятися Державою і належати Державі!..
А Держава – це ми!…
Інакше буде соціальний вибух, або, як зараз прийнято говорити бавовна!…
Демократія – це Свобода, Рівність і Братерство! При однакових стартових можливостей для всіх громадян без винятку.
Багато американські, арабські мільярдери добровільно жертвують великі частини свого статку на благодійність. Вони розуміють, що грошей, що залишилися їм та їх сім'ям вистачить з лишком.
Не рубайте, панове, сук на якому сидите! Гроші повинні працювати для всього людства, а не тільки для олігархів… Інакше буде хаос!..
Гряде 2017 рік. Так не танцюйте, не наступайте забезпечені ви наші, два рази на одні і ті ж грабельки!…
Це я вам як психіатр кажу!
А корисливість, патологічна жадібність і накопичення, крисятництво – це і є порушення психіки від неврозу до параної…
Я і швець, і жнець, і на дуді грець… І у всіх питаннях спец!
Ну і нарешті, я іноді – біологічний батько!
У нашу справу без підказки
даремно носи суєті!
Тільки братці в цю казку ви не потрапите!
Одна літня жінка розповіла мені, як кілька років тому вона почула по радіо рекламу. Гучномовцях та радіоприймачів у нас прийнято беззастережно довіряти. А особливо ласі на довіру пенсіонери. У рекламі виспівували ніжними голосами про те, як добре і надійно самотнім пенсіонерам укласти договір ренти з довічним утриманням. Мета питання – квартира або будинок пенсіонера. А обіцяють відразу велику суму на рахунок і потім щомісячні виплати. І ось жінка ризикнула, оформила договір з такою фірмою. Спритні фірмачі виплатили їй половину обіцяної суми, посилаючись на кризу. А потім стали задаровувати її дешевими ширпотребными подарунками та продуктами з підвищеним вмістом жирів. Спиртне сурогатне несли ящиками. Щоб бабулька швидше скопытилась. Вони по частинах виплачували їй деякий час суму, що залишилася. Але в підсумку все одно вийшло менше. А потім і зовсім припинили виплати. Бабулька палену горілку сама не вживала, а реалізовувала сусідам. Сусіди ласти склеїли через півроку. І ось бабуся вирішила з'ясувати причину, чому фірма припинила гроші їй виплачувати. Але до телефону тривалий час в цій фірмі ніхто не підходив. Спрацьовував визначник номера! А коли вона сама приїхала, щоб дізнатися про причини затримки, то холеная кобила на ресепшені пирхнула їй у відповідь:
– Іди на хер звідси! Не заважай працювати! Хто ж знав, що ти, сука стара, так довго жити будеш?
Ви ж пенсіонери – живучі, гади!
Гінеколог багато років дивиться жінок-шалунишек…
Якщо в ніжках правди немає, значить правди немає і вище!
Одна моя пацієнтка клімактеричного віку скаржилася на пам'ять.
Її турбувало, що вона забула всі події з попереднього життя.
Все-Все.
Найстрашніше, що вона цілком забула п'ятдесят років свого статевого життя.
Я призначив їй ноотропні препарати, вітаміни, йод і антидепресанти зі стимулюючим ефектом. І ось що з цього вийшло.
У жінки почалося лавиноподібне відновлення пам'яті. І в першу чергу вона почала згадувати своїх статевих партнерів. Я спочатку зрадів, що пам'ять відновлюється. Але коли вона стала щодня приходити в мій кабінет і докладно згадувати про секс з одним партнером, то моє терпіння лопнуло.
Вона видала на гора всіх своїх коханців: мера міста, міністра легонькой такий промисловості, начальника міліції, багатьох великих підприємців і навіть священика кафедрального собору, який нібито покривав тютюновий і горілчаний бізнес…
Виявилося, що в міністерстві були замасковані казино і сауна!
І під собором теж була сауна для сповідування та очищення з послушницями!
Справа-то мирське!
А хто без гріха? Киньте в мене камінь!
В результаті я розчарувався у всіх цих авторитетних особистостей і сам став приймати препарати від сорому, огиди і борошна…
Ну, жінка-то добре! Але як такі авторитетні особистості сподобиться змогли?
Ні, панове і пані! Горілку і тютюн… я не рекламую!
При землетрусі – поштовх… При теракті – бавовна… При дільбі – шматок… При народженні – ляпанець…
Мало хто знає, коли відзначають в країні День медичного працівника.
День міліції і митника більш відомий. Ми приїхали на виклик у квартиру до одного художник, який страждає психічним розладом. Раніше він долучився до важких наркотиків. І тепер дах у нього знесло геть. Його співмешканець відкрив нам двері, і ми пройшли через кімнату, в якій було інтенсивно накурено.
Причому судячи по запаху – курили каннабіноїди.
А в спальні на шикарній двоспальним ліжка лежав цей самий артист.
На голові сіточка для волосся, на ногах педикюр, на руках манікюр.
Суцільний гламур! Хоча, я можу переплутати терміни. Чоловік скаржився на ректальні кровотеча. І я одягнув рукавиці, щоб його оглянути. Яке ж було моє здивування, коли я побачив у нього в промежині три стирчать троянди…
– Доктор! А це вам! Вітаю з вашим професійним святом! З Днем медичного працівника! – прошепотів артист манірно і посміхнувся як Юдашкін.
Незважаючи на цю спробу дачі хабара, від якої я, звичайно, відмовився, артист був відвезений в стаціонар. Щовесни й осінь він видавав епізоди загострення з цими комп'ютерними страшилками. Процес прогресував злоякісно і досяг кризи. Хоча лікувався цей артист у кращих психіатрів міста.
Знаєте, навіщо козакам чуб-оселедець?
Кажуть, що це на той випадок, якщо бисы (тобто українські чорти) в Пеклі будуть їх варити в котлі, то щоб Бог дбайливо зміг витягнути козачка за чуб!
Коли я з дружиною і малими дітьми жив у післяреволюційному бараці, де зручностей цивілізації були світло, холодна вода і опалення. Це була двоповерхова руїна – щитовий будиночок на околиці міста біля залізничного полотна. Опалення в туалеті і на спільній комунальній кухні не було. Ванни теж не було. Мились над тазиком. Комуналка…
Грілися взимку постійним спалюванням газу.
Це був маневрений фонд для переселенців. Підлоги з дощок, прогинаються навіть під дитиною і з щілинами в півкулака. У сильний дощ і навесні повінь потоки води текли прямо в під'їзд! Стіни всі в «фресках із плісняви».
А над нами під дахом а і хто тільки не жив! Перевалочна база!
Збір блатних і шайка жебраків! Всі кому не лінь! Різна поипень.
При цьому перекриття в будинку з дощок і чутність стовідсоткова!
Хирляві стіни будинку мабуть були сімдесят років тому оштукатурені зовні.
А електропроводка та сантехніка з сорокових років не змінювалася! Все в іржі і в павутині…
Перед будинком – потрісканий ще при Хрущові асфальт. Яма на ямі.
Подекуди прямо на асфальті, порослому травою вже росли кущики.
Коли над нами жили гості з Кавказу, то я якось піднявся до них прикріпити під дах телевізійну антену, а дріт протягнути до собі у вікно.
Я був у потрясе, коли побачив у квартирі чоловік п'ятнадцять – і дорослих, і маленьких дітей. При цьому завжди дотримувалась тиша. Дітей їх ми ні разу не чули.
Потім жили гості з Молдови, з Середньої Азії. І не особливо дошкуляли нам.
Але ось, після невеликого антракту, порожній простір в квартирі заповнилося запорожцями. Вони працювали шабашниками в Жеку. І використовувалися на сантехнічних та будівельних високоінтелектуальних процесах.
Дім гудів і трусився як шарабан! Ну прямо «виє біс під дахом»!
Цирк Шапіто! Вони були дуже вогненебеспечны (вогненебезпечні) з-за непомірного куріння та алкоголізації.
Ми кілька разів викликали пожежників з-за підпалів. Мені доводилося користуватися вогнегасником. Запорожці кидали в будинку недопалки, пили, водили жінок найдавніших професій, репетували песняки, нещадно лаялися російським матом, з'ясовуючи стосунки. Часто траплялися і бійки у Верховній Раді.
Так вони піддавали один одного люстрації…
А вранці ці козачки з сизими, розпухлими від пияцтва і бійок пиками, витікали волочачи хвости на роботу.
До чотирьох ранку тусувалися, а в сім ранку шльопали на заробітки.
Порожні пляшки і харчові відходи вони гордо викидали у вікна місцевому населенню.
Іноді діставалося і на голову випадковим зазівався перехожим.
А один запорожець з перепою, коли був зайнятий туалет, незворушно высовывал свій хоботок і мочився тонкою цівкою на перехожих з висоти!
Пісяючий турецькому султану запорожець! Картина!
Їх басило (отаман і бригадир) походу не міг навести порядок в оселі, незважаючи на часті прохання мешканців. А я жив прямо під ними. Пощастило!
Мені перед добою через гуркоту і бійок доводилося закривати вуха подушками!
Я спав як затиснутий бутерброд між подушок! Кілька разів на кіпіш викликали міліцію. Але все марно. Козаки ще в помсту і скло віконне бруківкою розбили у сильний мороз…
Ця «солодка казка» тривала півроку.
Поки їх отаман не зламав копито…
Його відвезли в лікарню. Але там, як іноземцю у зв'язку з відсутністю поліса і громадянства йому зробили йодову сітку і ін'єкцію анальгіну! Не наклали гіпс.
Пізно вночі його козачки, дізнавшись, що я доктор, кулею метнулися до мене, з чолобитною і поклоном.
Типу:
– Выбачьте! Звиняйте! Ласкаво просимо до нас! І будь ласка, зробите швидко та добре!
Попросили зробити йому гіпсову пов'язку.
– Завжди! Нема базару! Ми ж шо ж!
Я з своїх гіпсових бинтів і лонгет зробив йому алебастрову скульптуру.
Та так зробив, що пальчики оближеш! Загипсовал запорожця! Реально!
По самі помідори…
Півтора місяця він скакав на трьох ногах, з костыликами.
По-братськи я з нього нічого не взяв.
Мені головне, що в будинку запанувала тиша!
Більше не було бісівського гомона жодного разу!
Жодного разу!
А коли ще через місяць він вертался з батьківщини, то сказав, що поламана нога стала краще здоровою і простягнув мені загорнутий у папір великий шмот сала!
Кілограма на три.
Ох і сало було! Вельми смачне! Щиро дякуэмо, панове!
З цибулей, з часником і прожилками м'яса.
Ми з сім'єю довго пізднийше (пізніше) його їли і нахвалювали запорожців…
(в сенсі їх паця!!!)
А я в той день з козаками випив три літри спотикача і горілки…
І ми розійшлися друзями…
Лікарям-жерцям скажу вагомо:
– У медицині немає стандартизації!
Люди – не машини! А симптоми і хвороби без сигналізації!
На Швидкої Допомоги давно помічено, що якщо часто до дуже важкого хворого потрапляє молодий, недосвідчений лікар, то він, у стресовій ситуації робить ліки навмання, від ліхтаря! При цьому рятує хворого! Якась невідома життєва сила рятує хворого від смерті, а лікаря від кримінальної відповідальності…
Просто початківець лікар ще не може чітко поставити діагноз і лікує шляхом проб і помилок. При цьому хворі все як не дивно одужують!
І навпаки, часто переучившийся доктор-педант, приїжджаючи на банальний виклик, починає мудрувати, лікувати за алгоритмами і стандартами… Ніби – все правильно!
А в результаті людина вмирає!…
Я це називаю синдромом переучившегося доктора. Так, медицина – це не просте ремесло!
Це таємниче мистецтво, порівняне з чарами! На межі реального і божественного!
Японці знають все про все!
Джапанята сидять в ресторані і їдять паличками кишкових паличок, ні те ні се, те та се і дещо сьто-есе… Щосили! Ськоко хосю! Але все по сють-сють!
І їм все пох… ю. Хоч би сьто! Всі хоросе!
Ні куя! И будут есе покусай! Все буде мицубись! Йобiдойобi…
У племені ти – найкращий,
але послухай пораду старих африканців:
На полювання у буші з колючою зброєю
вийдеш після танців!
Слухай землю вухом, більше жертвуй духам
i побачиш диво!
Згадай, як там-тамом, потрясаючи срамом, оживляє вуду!
Проти вітру йди, там де леви обідають.
І де слоновий трафік…
Як хороший до обіду з мирною бесідою
малесенький жирафик!
Амулет перевірив? Підписи запевнив?
А савани схему?
Хочеш без втрати? – Не ходи на звіра
нашого тотема!
Всі чоловіки племені знають це суворо!
Не расходуй часу ти на носорога!
Сухість затягнулася, у дітей роздулося
пузо без маїсу.
В небі грифи вилися – сараною б розжилися!
Або тушкою щури…
Спека в савані, сухо. І трава пожухла…
Гну біля водопою…
Подкрадешься мухою – на порожнє черево
будемо їсти м'ясне. Тільки невдачливого
крокодил замучить – допомагає веслування…
Отрута гримучої змії, iх у савані хмари – відсоси негайно!
Виходь з утрянки! Та дивись без пиятики!
І маленьке табу: щоб без «чунга-чанги»
з дурної мавпочкою
i не лізь на бабу!
Ти чоловік племені. Так не будь дебілом!
На полюванні тимчасово
вимикай мобілу!
У племені ти – кращий!
Але послухай рада
старих африканців:
на полювання у буші
з колючою зброєю
вийдеш після танців.
Нападай з загоном.
Стріли мастіть отрутою – це насамперед.
А списами вміло – принцип: глибше в тіло – добивають білих.
Як гіпопотами
більше твоєї мами, а солодкі часом…
Страуси в савані
iз зебрами бажані!
Бігають гурьбою.
Леви або гієни – з ними лише проблеми!
Так, морока з ними!
А туристів білих, малість засмаглих, можна їсти сирими.
Ти чоловік племені. Будь же оптимістом!
Щоб гарем вагітнів – треба з'їсти туриста…
Треба з'їсти туриста… Треба з'їсти!
(«чунга-чанга» – на мові суахілі – статевий акт з мавпочкою)
1986
Стоїмо на якорі, який раз у Стамбулі.
Переді мною хлюпоче Босфор.
Ось тут Європа, а он Азія. Зможу
Вам розповісти, чим славний місто з давніх пір?
Не раз сей місто поміняв своє названье,
Притулок давав купцям, рабам з античних днів. Константинополь і Візантій – все в преданьи,
Але я скажу, друзі, вам більше за людей.
Вчора я з боцманом був у найкращому ресторані.
Сюди заходить часто сам Осман-фазан.
Його портрет знайдете ви в будь-якому духані:
Великий шахрай і комбінатор його сан.
Він одному купцеві продав трамвай і поїзд,
Іншому ратушу і міст через Босфор.
Купці повірили розбійника на совість,
Він – мер міста, а він хитрий-актор.
Скажу по правді: турки – славні хлопці!
Повно шатенів, чорних, рудих і лляних.
Орлиний ніс, вуса і кепка трохи прим'ята,
А руки до чого натруджені у них!
Сам бачив як тягнув носильник піаніно.
(Повно носильників, не треба коней!)
Два кілометри протягнув, зваливши на спину,
По вузьких вулицях. І не зачепив людей.
Був я в мечетях, по килимах ходив перською,
Святою водою рот і ноги полоскав.
Перебирав я чотки, був до аллаха близьким.
На вівтарі переді мною коран лежав.
У будинках трудяг водопровід ще в новинку,
Електросвітло в Стамбулі обраним горить.
Двадцяте століття прийшов сюди наполовинку.
І півмісяць це, як би, підтвердить.
Всі жертви бізнесу, кругом – одні контрасти.
Маєш ліри – буде випити і поїсти.
Живе, хто крутиться, живе лише головатий,
Інакше можна між стільців боляче сісти.
В будь-який день сонячний тут парасольку не забувайте:
З вікон можуть вас ненавмисно облити.
І краще з дівчатками з вулиць не грайте:
Набір джентльмена можна запросто схопити.
У порт не встиг і спав у готелі, мимоволі.
Стучалось в номер до ранку до мене бабине.
– О, пане, вам одному не нудно, чи що?
– Ех, якби я турок – посадив б вас на спис!
Потомки Єви тут убивчо грудасты.
І можна жінку за п'ять секунд зловити.
Але ночами б'ються з ними 3,14дерасти,
Щоб клієнтуру на себе переманити.
У Стамбулі так: все, що впало, те пропало.
Балкон відпиляють, виймуть гроші та годинник,
Кришки від люків, урни, все, що з кераміки…
Якщо міцно спите – сбреют вам вуса зухвало.
Дами турецькі як гарячі лазні,
Та я й сам, як вогнедишний дракон.
Однак славні іванівські Мані
Їм носа втерли б на свято напідпитку.
Спустив в Стамбулі я останні долари.
Зате гуляв і пив, і їв як падишах,
Але ось у сні очі дружини моєї, Варвари,
Немов цунамі зародили в серце страх.
Навантаження скінчилася і завтра знову в море.
Як шкода рейд стамбульський залишати.
Старпом бадьорить мене:
– Побачиш Варю незабаром.
На що я ніжно відповідаю:
– Йшов би спати!
Вже друкує вузли корабель не хіло. Стамбул, до зустрічі!
Після Африки повернуся!
Я полюбив народ твiй дуже милий,
Але на турецькій дамі навряд чи я одружуся.
В моїй долі штурвалом править Варя.
І до неї швартуюсь після рейсу вмить.
Вона заплаче:
– Бородата ти харя!
Дружину забув, син від тебе вiдвик!…
Чотири місяці дружину буду плекати,
Возити в колясці нових близнюків,
Лагодити проводку і шпалери клеїти,
І буду найкращий з батьків.
Подме з моря – буду озиратися.
І набридне мені у відпустці товстіти.
Я знову буду рейсу домагатися,
За свій корабель завжди буду вболівати.
Піду вперед, знову в Босфору горло.
Татові знову плавати, знову мамі чекати.
У всіх морях мене штормами терло,
А на обличчі від усіх вітрів друк…
1987