Вибираюся в далеку подорож, і рож не дасть мені ніхто, й не бажаю ні від кого я нічого, й вже ніщо мене не лякає, хоч у очі зазирає заздрісно ліхтарень сто, що в вокзалі білім сторожко глядять крізь жовтих шиб пенсне.
Над станційним гамором, мов абажур, наложений склепіння лук. Навкруги байдужі очі й обоятні постаті незнані, й кожна з них свій клунок має, й кожна з них несе життя свойого в’юк. Зі собою тугу заберу свою та радість в чемодані.
Та не знаю, де поїду разом з сірою юрбою тих людей, де нас потяг завезе гойдаючи, немов малих дітей в колисці. Срібні рейки-шпаги, вбиті в обрій; поїзд-кінь в ярмі залізних шлей. Синя далеч хилиться над нами й сонце нам подасть на неба мисці.
А кондуктор, наче ніч, суворий прийде із повагою в купе й каже нам оправдати до існування право та наш лет. На банальних лицях пасажирів чудування навкруги тупе, я подам тоді йому своє без ляку серце як білет.
Кожний день до ланцюга мандрівки раз у раз нам додає по ланці, та дарма, дарма стараюся пізнати, де кінець йому і коли, коли наш поїзд стане, до останньої доїде станції та спокійно скриню неба з перемучених плечей здійму.
Вірш про вірші
Чоло в долоні похили, чоло в долоні похили. В вазах строф цвітуть слова пахучі, мов квіти, крізь шибу туги будеш в очі місяця глядіти. туман обійме ночі злий, туман, що в кольорі золи. Півкола на воді розвівши, поволі місяць сів. На галузі задуми листя виросте блакитних слів, заслониш очі тишею, немов руками, а тоді почуєш спів, почуєш вірші. Не ті в книжечках, що парфумів мають пах, а інші, лиш черенками думок друковані на серця сторінках.
Гімн життя
Іди в ночі, мій друже, іди вночі на грунь і серце, що в утомі, ти приложи до хвої, по місяця чолі рукою пересунь, а може, тиша тугу поволі в тобі вкоїть.
Усі твої маріння, усі думки замовкнуть, вже бур’яном для тебе не є рудий храбуст, уже глядиш інакше на рунь гірську, пожовклу і заспіваєш гімн життю – мовчанням уст.
Гіпнотизер
В молочнім світлі матових кінкетів цвітуть на чорнім шовку ордері. Вогонь в очах холодних загорів, в судоргах пальці, начеб грав на флейті.
Круг нас паде зелено-жовта мряка, різнув у вухо свист слизький, мов різки. Тоді виймав із наших чіл він мізки й в кишені їх вкладав свойого фрака.
На наші очі, мов рясні каскади, лились струмками бомбаї й багдади.
І начеб виросли нам крила з пліч, і забажали ми летіти пріч.
Та в кріслах нас держав шалений гніт, розпуки нас облив морозний піт.
До музи
1
Навіщо ти прийшла до мене й застукала в вікно? Навіщо серце б’є шалене, а думка з ним водно. Навіщо ти прийшла до мене, веселкою заблиснула в вікні? Навіщо серце ти шалене в ці безпросвітні будиш дні.
2
Тисяча питаннів падає на наші уста, тисяча шляхів навхрест лягає нам під ноги, тисяча зірок свої вказує нам дороги, тисяча вогнів палає, й далі темінь пуста. І не знаємо, як привітати дні, що грядуть, моряки сліпі на корабельній світа вежі. Музо, вигнана за дійсності вузької межі, чи загубиш у шляхів мільйоні ранішню путь.
3
Я не потраплю, я не зможу, я не зможу для тебе вирізьблювати, мов діаманти, вірші, як дні кругом все гірші, все гірші. Але я знаю: в цю хвилину непригожу небавом, може, навіть нині нараз тебе побачу в простої людини чині.
4
Навіщо ти прийшла до мене й застукала в вікно? Навіщо серце б’є шалене, а думка з ним водно. Навіщо ти прийшла до мене й застукала в вікно? Навіщо серце б’є шалене? А може, чує що воно.
Зелена елегія
Стільки минуло вже днів, полотном забуття їх накрито. Нині вже інший є світ, може, зісталось клейно. Іноді вийму старий, запорошений з віршами зшиток, замкнений в шафі від літ. Так, це було вже давно.
Наша гімназ’я стояла на схилі малого узгір’я, жовта дорога вела просто до річки униз. В осені день кучерявий дощем тут приїхав із гір’я: всюди лежала імла, в вухах тріщало, мов хмиз.
В сивій задумі присіли кицьком почорнілі доми та тяжко схилили руді, гонтові, темні чуби. Вуличка сміттям обросла, мов мохом, літами немита, скривлений з віку й біди – комин, мов бляха труби.
Річка в долині віддихала холодом. Запах води плив, гори нагадував й ліс. В літеплий день весняний хвиль каламутних із-під льодового покривала виплив, разом із кригами ніс перші дітвацьки ще сни.
Неба півколо та жовтий шкільного городу ромбоїд, пліт із широких делин, кілька зелених смерек, с’юксів ватага малих у завзятім розігріта бої, тінь уподовж деревин, від баркана впоперек.
Промінь заблуканий нишпорив похапцем по коридорі, сонця усмішка рясна рідко впадала углиб. Тихо весна заглядала в віконця мутні, непрозорі, в серці співала весна, краща від цьої з-за шиб.
Під абажуром з бібулки зеленої полумінь маяв в нафтовій лампі малій, буцім хотів би втекти. Хлопець, похилений в захваті, німо над книжкою Мая мріяв про безкрай землі, про невідкриті світи.
Пташка співала мальована на паперовій тапеті. Тихо проходив тут день кроками сірих годин. Мухи дрімали в задумі в кутку на старім табуреті, а на підлогу зі жмень вилетів сон не один.
Понад дахами – хмарин розіп’ята муслінова верша, провесна, таловина, шуми далеких сосон. Наче весни усміх перший є вірш і дівчина перша; спомин – роса весняна, щастя забутого сон.
Вечором місяць – на стелі неба завішена лампа. Срібний на хмарі пожар, срібний на місті муслін. Гомін пісень у заулку об стіни, мов краплями, ляпав, жалісний бренькіт гітар, вривчастий спів мандолін.
І кучерявилась просива курява над половими міддю стрічками доріг, що відлітали до гір. Спомин тих днів, мов джерельна вода, не раз душу вже вимив, вчора, тепер і торік був як потіха й докір.
Час проминув молодечих пригод, і змаганнів, і бесід. Вже протікає до дна, вже щораз глибше полин. Знаю тепер вже, що кожного серце окремий є всесвіт, кожного правда одна, правда зелених хвилин.