День повіки розплющає й отвирає сонне сонця око. Руки кладемо на вітер запашний й віддихаємо глибоко.
Наші поринуть долоні в зимну, чисту, кришталеву воду. Надлетить із поля легіт легко й звіє мряку з-понад броду.
Мов пташня, розгублені хмарки лопочуть крилами над лісом. Прядемо серцями просту, тиху радість з сонячних повісом.
Віддамо без болю давню тугу й сум воді, лісам і полю і понесемо в роздалля над собою неба парасолю.
Підсвідомість
Понад похмуре, чорномуре бердо підносив замок кам’яний свій жест. В нім сивий мешкав цар, мов срібний жезл; в льохах тримав рабів своїх він твердо.
Навколо замка виросли крокос, повій з-під листя вій глядів на жердь. Щораз то більш впадало в погріб жертв, неначе б хто косив тяжкі покоси.
Враз лютий бунт затряс тюрми кублом. Геть! З льоту творять інший світ в надії. Побачив цар ті тереми новії та став тоді своїх рабів рабом.
Цей цар – це я, палац – душа моя, бунт – сон, раби – мої померлі мрії.
Пісня бадьорих бродяг
1
В дорогу! Щоб сонце нам світило, щоб ясен круг горів нам угорі. О ти, шляхів безкраїх дивна сило, що маниш нас в своїй мінливій грі. Як вдарить запах піль в вікна вітрило, хто видержить в душних кімнат жарі. Упитись далі подихом так мило, геть суми, думи кинути старі! Вітрами поле душі нам обмило, а пісню підказали комарі. Складаєм дні в яскравих айстрів клумби, нових америк щастя ми колумби.
2
Чи в очі дощ січе, немов горох, чи в літній день пітніти буде тіло, хоч рахувати ти б не вмів до трьох, хоч від журби твоє би серце мліло, м’який безмежжя обмотає мох, поглянеш в тихий, вільний безкрай сміло, покинеш хвиль минулих темний льох, і буде серце юним шалом цвіло, і буде в тобі грав пташиний тьох, поймеш заплутане природи діло. Без меж і стін, що тиснуть, станеш тут, бродяга, волокита, шалапут.
Пісня мандрівника
Шумить у серці вітер, кров огонь бурлить. О, допекла вже бруків, мурів, цегли гидь! На берег моря туга, в край землі жене, де океан манить піснями хвиль мене.
Покину стукіт вулиць та піду, де пристань, де линв протяжна пісня й щоглів має триста, де кораблі, човни по хвилях бурних линуть. Не стану, аж на них очима відпочину.
Почую вітру рев і мев почую крик, хвиль булькіт і води об стіну човна сик, та відгук, що стерна справляє оборот. Тоді скажу: це мій до моря поворот.
О, допекла вже бруків, мурів, цегли проза! Тужу за морем, батьківщиною матроса. Шумить у серці вітер, жар вперед жене. На море! Гей, на море! Сум тут вб’є мене.
Подорож літаком
Літак, немов змагун, бере розгін, костричить кострубатий, гострий лоб, як віл, вдаряє до повітря стін, іде в повільний гін, пізніш в галоп.
Шалений вітер дме від дужих крил, нараз підстрибує, дере муслін імли та пнеться стрімко в неба схил.
Відштовхуємо землю, наче м’яч. Рев, гуркіт обіймає нас в кліщі. Залізний круче, перестань, не кряч, не вий! Ох боже, як тріщіть, тріщіть.
Колеса в хмарах – наче ноги в стремю. І вихилюся поза край над мряч, аж серце випаде із рук на землю.
Привітання життя
І день і вік однаково минають. Не задержать нам хвилі. Кожна мить знов родить другу мить, і перша в другій спить, обі у третій, та, як вежа, час виростає й меж не має й нас німить.
Так на минулого й майбутнього раменах повішено, мов плахту, долю нашу. Ми – ланцюга поодинокі звена, ми – відтинок малий зі стрічки часу.
Це наших днів звичайна тут дорога, не падає ніщо до безвісті води. Віддати треба нам життю щомога, а треба кожному, ще поки молодий.
Тепер ще квітка дійсності надією цвіте, не кидає ще тіні дерево зневіри. Хоч знає, що морози, серце вірує проте і ліктями ужитку правди ще не мірить.
Для молодих плечей легкий є неба в’юк, в одноманітності не явиться нам позіх. О, не словами уст, але словами рук співати будем пісню на житті порозі.
Вітай життя! Що більш даєш, і щастя, і красу, і сум, і горе. В мені юний пал не вмер ще. Вітай життя! І на привіт тобі я понесу м’яке, та в панцир крицевий закуте серце.
Про строфу
Чотири різнобіжники на мапі серця, чотирикутник радості та болю, чотири припрямки до боку, що не зветься, що входить клином – між чуття та волю.
Дарма, дарма, що гостре вістря душу ятрить, серп і серпанок нам на ніч коротку. Хоч знаю, що лушпиння слів закриє ядра, вкладаю тихість уст – в строфи коробку.
Прочитан
Уздовж причілля тінь лягає вогко, а коло брам розколений колодязь, у землю встромлений, немов колода, зеленим, молодим сміється мохом.
Патлатий, кучерявий прочитан руками обіймає червінь цегли та головою похитує легко над проминанням людських правд й оман.
В труні віків лягли дні юні замку, минувшини обвило листя клямку, та й, може, сотий сніг на полі тане,
новими бурями співа Вкраїна. О пісне, як же ж часто прочитаном цвітеш ти буйним на життя руїнах.
Прошак під церквою
Мохнатий, мохнатий, патлатий, курлапий та клишавий та чеверногий вилукуваті підігнув під себе ноги й більмом споглядає на сонячну лату.
Брудний, космогрудий, від бруду руді підняв груди. Беззуба щока, спорохнявіле ясно. О, сонце всім світить так ясно, всі рівні є люди.
Прощання школи
На вулиці підніс угору вітер на привітання дня пилюки бовдур, немовби капелюх із голови.
В очах танок шалений чорних літер. Гляджу на гір далеких темну говду та на пісок подвір’я половий.
Зі школи ідучи поворітьма, несу листок на пошту до рідні. Дорога завтра вибігне пряма і вітер в шприхах загуде пісні.
Думок у голові кружляє сто. Небавом сяду одинцем в гаю, а нині разом вкидаю з листом в поштову скриньку молодість мою.