KOLMAS NÄYTÖS
Ensimmäinen kohtaus
Rooma. Capitoli. Senaatin istunto
(Väkijoukko Capitoliin johtavalla kadulla; niiden joukossa Artemidorus ja tietäjä. Caesar, Brutus, Cassius, Casca, Decius, Metellus, Trebonius, Cinna, Antonius, Lepidus, Popilius, Publius, y.m. tulee.)
CAESAR
No, Mars-kuun viidestoist' on tullut.
TIETÄJÄ
On, Caesar, mut ei vielä mennyt.
ARTEMIDORUS
O, terve, Caesar! Lue tämä lippu.
DECIUS
Trebonius anoo että joutuessas
Lukisit tämän alamaisen pyynnön.
ARTEMIDORUS
Mun ensin, Caesar! Caesaria minun
Likemmin koskee; lue, suuri Caesar!
CAESAR
Mik' itseämme koskee, jääköön viimeks.
ARTEMIDORUS
Äl' aikaele, Caesar; lue se oiti!
CAESAR
Mit'? onko miesi hullu?
DECIUS
Tieltä, lurjus!
CASSIUS
Vai kadull' armokirjaas tyrkytät!
Käy Capitoliin!
(Caesar menee Capitoliin, muut seuraavat häntä
Kaikki senaattorit nousevat.)
POPILIUS
Menestyköhön tänään hankkehenne!
CASSIUS
Popilius, mikä hanke?
POPILIUS
Hyvästi!
(Lähestyy Caesaria.)
BRUTUS
Mitä se Popilius Lena sanoi?
CASSIUS
Hän toivoi menestystä hankkeellemme.
On ilmi tullut juonemme, ma pelkään.
BRUTUS
Hän Caesaria luotuu. Tarkkaa häntä!
CASSIUS
Pian joudu, Casca! Estymistä pelkään. —
Kuin käypi, Brutus? Jos se ilmi tulee,
Ei lähde täältä Cassius eikä Caesar,
Sill' itseni ma tapan.
BRUTUS
Malta, Cassius;
Ei haastele Popilius hankkeistamme:
Hän, näetkös, naurahtaa, ja tyyn' on Caesar.
CASSIUS
Trebonius tietää aikansa; kas, Brutus,
Hän korjaa Antonion tieltä pois.
(Antonius ja Trebonius lähtevät. Caesar ja senaattorit
istuutuvat.)
DECIUS
Miss' on Metellus Cimber? Caesarille
Hän armokirjans' oiti antakoon.
BRUTUS
Hän valmis on; käy luo ja auta häntä.
CINNA
Sun, Casca, tulee ensin kättäs nostaa.
CAESAR
Kaikk' onko valmiit? – Mitä puutteit' auttaa
Tuleepi Caesarin ja neuvoskunnan?
METELLUS
Ylevä, mahtava ja suuri Caesar,
Metellus istuimesi juureen laskee
Sydämen nöyrän —
CAESAR
Se ei kelpaa, Cimber!
Tuo liehakoiminen ja kurja nöyryys
Voi halvan rahvaan verta kuohuun nostaa
Ja lapsen leikiks tehdä valmiin säännön
Ja sanan vankan. Älä ole hupsu
Ja verta Caesarin niin herkäks usko,
Ett' tosiluonnostaan sen pehmittäisi
Se, josta heltyy narrit: lipokieli
Ja hännänlierutus ja köyryselkä!
Lain kautta veljes maanpakoon on syösty;
Jos hänen puolestaan sa pokkuroitset
Ja liehakoit ja kerjäät, niin sun potkaan
Kuin koiran ulos. Caesar ei tee väärin,
Se tiedä, eikä lepy ilman syytä.
METELLUS
Tääll' eikö arvokkaampaa kieltä, joka
Caesarin korviss' ihanammin kaikuis,
Palauttain pakolaisen veljeni?
BRUTUS
En liehakoi, mut kättäs suutelen,
Ja pyydän, Caesar, että Publius Cimber
Sais luvan viipymättä palata.
CAESAR
Kuin? Brutus?
CASSIUS
Armoa, Caesar! Armoa!
Näin maahan jalkais juureen Cassius lankee
Ja armoitusta Cimberille kerjää.
CAESAR
Ma heltyisin, jos oisin teidän-moinen;
Rukous mua taivuttais, jos itse
Rukouksiin taipuisin; mut vankka olen
Kuin pohjantähti, jota kiinteämpää
Ja lujempaa ei taivaall' ole toista.
Tuhannet säihkyt ilman kannen kirjaa,
Jokainen tult' on ja ne loistaa kaikki,
Mut paikkansa vaan pitää yksi niistä.
Niin mailmakin, se ihmisiä täynn' on,
He lihaa, verta ovat, aistit heill' on;
Mut tiedän heissä yhden vaan, jok' aina
Vakaana, järkähtämätönnä seisoo.
Ja tuo ett' olen minä, siitä näytän
Es'merkin nyt, kun lujasti ma vaadin
Maanpakoon Cimberin, ja vaateessani
Lujana pysyn myös.
CINNA
Oi, Caesar —
CAESAR
Pois!
Olympiako siirtää tahdot?
DECIUS
Suuri Caesar, —
CAESAR
Haa! Eikö turhaan polvistunut Brutus?
CASCA
Siis, puhukaa te, kädet, puolestani.
(Casca lyö tikarinsa Caesarin niskaan. Caesar tarttuu hänen käsivarteensa. Silloin häneen iskevät tikarinsa muut liittolaiset ja viimeiseksi Marcus Brutus.)
CAESAR
Sinäkin, Brutus? – Kaadu sitten, Caesar!
(Kuolee. Senaattorit ja kansa peräytyvät säikäyksestä.)
CINNA
Pelastus! Vapaus! Tyrannius on kuollut!
Kaduilla joutuun huutakaa se julki.
CASSIUS
Ja toiset puhe-istuimille huutain:
"Pelastus, vapaus ja vapahdus!"
BRUTUS
Senaattorit ja kansa! Älkää juosko!
Ei vaaraa; seis! Sai koston vallanhimo.
CASCA
Puhe-istuimelle, Brutus!
DECIUS
Niin, ja Cassius!
BRUTUS
Mut miss' on Publius?
CINNA
Täällä, sekapäissään
Kapinast' aivan.
METELLUS
Seiskaa tiheässä,
Caesarin ystävät ne kenties muuten —
BRUTUS
Vait! nytkö seistä! – Malta mieltäs, Publius!
Ei pahaa sulle suoda eikä kelleen,
Ken roomalainen on. Se heille kerro.
CASSIUS
Ja lähde, Publius, täältä, ett'ei kansa,
Kun meihin karkaa, vanhuuttasi loukkais.
BRUTUS
Niin, tee se; tästä työst' ei vastaa muut
Kuin me, sen tekijät.
(Trebonius palajaa.)
CASSIUS
Miss' on Antonius?
TREBONIUS
Juoks' säikkyin kotiin. Miehet, vaimot, lapset
Tuijottain juoksevat ja huutavat,
Kuin päivä olis viimeinen.
BRUTUS
Nyt tahtos
Tee, sallimus! Ett' täytyy meidän kuolla,
Se tietty on; mut saada viivytystä
Ja aikaa voittaa, siinä kaikki.
CASSIUS
Leikkaa
Kakskymment' elinvuotta pois, niin leikkaat
Pois yhtä monen vuoden kuolonpelvon.
BRUTUS
Jos niin on, kuolo voitto on, ja me siis
Caesarin ystävät, kun kuolonpelvon
Hält' ehkäisimme. – Maahan, roomalaiset!
Veressä Caesarin nyt kyynärpäihin
Peskäämme kädet! Miekat voidelkaamme!
Torille sitten, ruskeit' aseitamme
Pään yli heilutellen, kaikki huutain:
"Pelastus, vapaus, rauha!"
CASSIUS
Maahan! Kylpyyn!
Viel' aikain pitkäin päästä näytellähän
Uusissa kansoissa ja uusin kielin
Tää jalo näytelmä!
BRUTUS
Viel' usein huviks
Saa vertaan vuotaa Caesar, joka tuossa
Pompejon patsaan juuressa nyt makaa
Kuin tomu halpana!
CASSIUS
Yht' usein kuin
Se tapahtuu, yht' usein meistä kuuluu:
"Nuo miehet vapauden maalleen hankki."
DECIUS
Nyt matkaan!
CASSIUS
Matkaan kaikki; Brutus eellä;
Jälessä kaunisteena Rooman parhaat
Ja rohkeimmat henget.
(Palvelija tulee.)
BRUTUS
Vait! Ken saapuu?
Yks Antonion ystäviä.
PALVELIJA
Brutus,
Näin herrani mun polvistua käski,
Näin tomuun langeta mun käsk' Antonius,
Ja maasta haastaa näin: Brutus on viisas,
Jalo, urhoollinen, suora. Caesar oli
Suur', uljas, kuninkaallinen ja armias.
Sano: Brutus multa lemmen saa ja arvon;
Sano: pelvon Caesar, arvon sai ja lemmen.
Jos Brutus sallii Antonion luokseen
Turvissa tulla, selvitystä saamaan
Miks surman Caesar sai, niin Antoniolle
Ei kuolleena niin rakas ole Caesar
Kuin Brutus elävänä; ei, hän seuraa
Uskollisesti onnessa ja työssä
Tän horjuvaisen vallan vaarain kautta
Jaloa Brutoa. Näin sanoi herrani.
BRUTUS
On uljas, viisas roomalainen herras;
Pahemmaks hänt' en koskaan luullut. Sano,
Jos tänne tahtoo tulla hän, saa täyden
Hän selvikkeen; ja, kunniani kautta,
Palata vaaratta.
PALVELIJA
Hänt' oiti noudan.
(Lähtee.)
BRUTUS
Saas nähdä, hänest' ystävän me saamme.
CASSIUS
Hyv' olis tuo. Mut mielessäni häntä
Ma kammon suuresti, ja totehen
Mun pahat aavistuksen' aina käyvät.
(Antonius tulee.)
BRUTUS
Tuoss' on hän jo. – Antonius, tervetullut!
ANTONIUS
Oi, suuri Caesar! Noinko halpa vuotees?
Noin pieneen tilaan kutistuiko kaikki
Sun voittos, saaliis, mainees, loistos? – Hyvästi! —
En tunne, jalot herrat, aikeitanne,
Ken vielä iskun saa ja päästään pääsee.
Minäkö? Mik' on hetki sopivampi
Kuin kuolinhetki Caesarin? Mik' ase
On puolikskaan niin kallis kuin nuo miekat,
Joit' uljain veri mailmassa kultaa?
Jos vihaatten mua, pyydän, tehkää työnne,
Kätenne verestä kun vielä suitsee.
Vaikk' eläisin ma tuhat vuott', en oisi
Näin valmis kuolemaan; näin mieleistäni
Ei paikkaa, kuolintapaa ois, kuin tässä
Caesarin kanssa kuolla, teidän kautta,
Te ajan valitut ja suuret henget.
BRUTUS
Antonius, älä meiltä surmaas kerjää.
Verisiks, julmiks meidät kyllä luulis,
Niinkuin sen kätemme ja työmme tuossa
Jo osoittaa; mut kätemme sa näet vaan
Ja tämän verityön, jonk' on ne tehneet.
Sydäntä sin' et näe; siin' asuu sääli.
Niin, sääli Rooman kurjan kurjaa tilaa —
Kuin tuli tuleen, sammuu sääli sääliin —
Tuon teki Caesarille. – Sua kohtaan.
Miekkamme kärjet tylsät on, Antonius.
Kätemme, vaikk' on inhan työn ne tehneet,
Ja sydämemme, hellät niinkuin veljen,
Sun luottamuksella ja kunnioittain
Ja kaikell' ystävyydell' ottaa vastaan.
CASSIUS
Sun mieltäs kysytään, jos kenenkään,
Kun määrättävät ovat uudet arvot.
BRUTUS
Mut malta, kunnes rauhoitamme kansan,
Jonk' aivan järjiltään on pelko vienyt.
Syyn sitten selvitämme, miksi minä,
Jok' iskeissäni Caesaria lemmin,
Tuon teon tein.
ANTONIUS
Sun viisautees ma luotan.
Veriset kätenne nyt tuokaa kaikki
Sun kättäs, Marcus Brutus, puistan ensin;
Sun kätees sitten, Cajus Cassius, tartun;
Ja, Decius Brutus, sun; ja sun, Metellus;
Sun, Cinna; uljas Casca, sun; ja viimeks —
En viimeks ystävänä – sun, Trebonius.
Ah, jalot herrat! Mitä sanoisinkaan
Nimeni teist' on nyt niin halpa, että
Kahdesta häijyst' olen jompikumpi:
Joko imartelija tai pelkuri.
Oi, Caesar, totta on, sua rakastin!
Jos alas meihin henkesi nyt katsoo,
Sua eikö koske tuimemmin kuin kuolo,
Kun näet, ett' Antoniosi rauhaa hieroo
Ja vainolaises verikättä puistaa,
Mies suurin, ruumis vieressä? Jos mulla
Niin monta silmää ois kuin haavaa sulla,
Joist' itku purskuis niinkuin veri noista,
Paremmin sopis tuo, kuin ystävänä
Sun vihamiestes kanssa kättä lyödä.
Oi, anteeks, Julius! – Tässä, jalo hirvi,
Sa kierrettiin; sä tässä kaaduit; tässä
Ajajas seisoi, murhan merkki yllä,
Verelläs purppuroittuna. Oi, mailma!
Sin' olit tämän ruunuhirven puisto;
Hän, toden totta, mailma, oli ruunus. —
Kuin hirvi, monen prinssin kaatamana,
Nyt tuossa makaat!
CASSIUS
Antonius!
ANTONIUS
Oi, anteeks, Cajus Cassius,
Sen sanoo vihamieskin Caesarista;
Siis kylmää kohtuutt' on se ystävältä.
CASSIUS
En soimaa, ettäs Caesaria kiität,
Vaan meillä mitä yhteist' on sun kanssas?
Tahdotko ystäviämme sa olla,
Vai tietämmekö käymme ilman sua?
ANTONIUS
No, kättähän jo löin; mut horjahdin,
Kun Caesariin ma katsoin. Ystäv' olen
Ma teille kaikille ja lemmin teitä
Toivossa että syyn saan tietää, miksi.
Ja missä oli vaarallinen Caesar.
BRUTUS
Tää hurjaa näytelmätä olis muutta.
Niin täysin painavat on syymme, että,
Vaikk' oisit Caesarinkin oma poika,
Sa tyytyisit.
ANTONIUS
En muuta vaadikaan;
Ja pyydän nyt vaan että ruumiin viedä
Torille saan, ja puhe-istuimelta
Saan ystävänä hautapuheen pitää.
BRUTUS
Sen saat, Antonius.
CASSIUS
Brutus, sana kuule!
(Syrjään Brutolle,)
Et tiedä mitä teet: oi, älä salli
Antonion pitää hautapuhetta.
Arvaatko minkä kiihkon puheellansa
Hän saattaa nostaa kansassa?
BRUTUS
Suo anteeks:
Käyn itse ensin puhe-istuimelle
Ja Caesarimme surmaan näytän syyt.
Mit' Antonius puhuu, sen – ma sanon
Hän tekee meidän suostumuksella;
Ja että Caesarille suomme kaikki
Tapojen pyhittämät juhlamenot.
Se hyödyttää meit' enemmän kuin haittaa.
CASSIUS
Kuin käy, en tiedä; tuo ei mieleen mulle.
BRUTUS
Tuoss', Antonius, Caesarin on ruumis.
Meit' älä hautapuheessasi soimaa,
Vaan kiitä Caesaria miten tahdot
Ja sano, että luvallamme teet sen.
Et muuten hautajaisiin osaa ottaa
Saa laisin. Samalt' istuimelta, johon
Nyt minä astun, puhua sun pitää,
Kun minä olen päättänyt.
ANTONIUS
Niin olkoon;
En muuta minä toivo.
BRUTUS
Siis ruumis valmiiks laita vaan ja seuraa.
(Kaikki lähtevät, paitsi Antonius.)
ANTONIUS
Verinen tomu, anteeks suo, ett' olen
Leppyisä, nöyrä noille pyöveleillesi
Jaloimman miehen raunio sa olet,
Mik' aikakausiss' elänyt on koskaan.
Voi kättä, joka kalliin veres kaasi!
Täss' ennustan nyt haavoillasi, jotka
Kuin mykät suut, punaiset huulens' aukoo
Ja puhett', ääntä kieleltäni kerjää:
Kirous tätä sukukuntaa painaa;
Kotoinen raivo, tuimat kansanriidat
Tuskauttaa kaikki Italian maat;
Niin tavaks tulee hävitys ja veri
Ja kauhun näyt niin yleisiks, ett' äiti
Hymyilee vaan, kun hänen lapsukaistaan
Palaiseks neljäks sodan koura silpoo.
Hirmuihin tottuminen surmaa säälin,
Ja Caesarinkin kostonahnas henki,
Sivullaan Ate, joka hehkuvana
On helvetistä tullut, mailla kulkee
Ja valta-äänellänsä huutaa: "murhaa!"
Ja sodan koirat irroittaa, niin että
Tää konnanteko pilviin asti leyhkää
Raadoista, jotka voihkaa hautaan päästä.
(Palvelija tulee.)
Octavius Caesaria palvelethan?
PALVELIJA
Niin palvelen, Antonius.
ANTONIUS
Caesar hänen
Kirjeessä käski tänne Roomaan tulla.
PALVELIJA
Hän kirjeen saanut on ja matkall' ompi,
Ja suullisesti sanomaan mun käski —
(Huomaa ruumiin.)
O, Caesar!
ANTONIUS
Sydämes täys' on; syrjään käy ja itke.
On, huomaan, suru tarttuvaa: mun silmän'
Se kostui, kun sun silmissäs se näki
Nuo murheen helmet. Tuloss' onko herras?
PALVELIJA
Hän yöt' on viisi peninkulmaa täältä.
ANTONIUS
Palaja, kerro mit' on tapahtunna.
Suruinen tääll' on, vaarallinen Rooma,
Octaviolle epävarma Rooma.
Pois! joutuun! Kerro hälle se. – Ei, varro!
Sin' et saa mennä, ennen kuin tän ruumiin
Torille vien. Ma siellä tunnustelen
Puheellani, mitenkä kansa noiden
Veristen miesten julmaa työtä katsoo.
Sen mukaan sitten kertoa sa saat
Octaviolle, miten tääll' on laita.
Avuksi tule mulle.
(Lähtevät, kantaen Caesarin ruumista.)
Toinen kohtaus
Forum.
(Brutus ja Cassius tulevat; kansanjoukko seuraa heitä.)
1 KANSALAINEN
Tiliä tahdomme; tee tili meille.
BRUTUS
No, seuratkaa mua, ystävät, ja kuulkaa;
Käy sinä, Cassius, toisen kadun suuhun
Ja ja'a joukot. —
Ken mua kuulla tahtoo, jääköön tänne;
Ken Cassiota, menköön hänen kanssaan.
Ja julki tuodaan valtasyyt, miks surman
Sai Caesar.
1 KANSALAINEN
Minä kuulen Brutoa.
2 KANSALAINEN
Ja minä Cassiota; sitten rinnan Syyt pannaan, mit' on kumpainenkin kuullut.
(Cassius lähtee, joukko kansalaisia hänen kanssansa
Brutus astuu puhe-istuimelle.)
3 KANSALAINEN
Vait! Brutus nousee puhe-istuimelle.
BRUTUS
Mua tyvenesti loppuun kuulkaa.
Rooman miehet, kansalaiset ja ystävät! Kuulkaa nyt minun puolustustani, ja kuullaksenne, olkaa hiljaa. Uskokaa minua kunniani tähden, ja uskoaksenne, pitäkää kunniani arvossa. Tuomitkaa minua viisaudessanne, ja teroittakaa aistinne, voidaksenne paremmin tuomita. Jos joku on tässä seurassa, joku Caesarin rakas ystävä, hänelle sanon, että Bruton rakkaus Caesariin ei ollut hänen rakkauttaan vähempi. Jos sitten kysyy tämä ystävä, miksi Brutus Caesaria vastaan nousi, niin vastaan näin: en senvuoksi että Caesaria vähemmän rakastin, vaan senvuoksi että enemmän rakastin Roomaa. Olisitteko mieluummin nähneet Caesarin elossa ja teidän kaikkien orjina kuolevan, Caesarin kuolleena ja teidän kaikkien elävän vapaina miehinä. Kun Caesar mua rakasti, itkin minä häntä; kun hän onnellinen oli, iloitsin siitä; kun hän oli urhokas, kunnioitin häntä, vaan kun hän vallanahnas oli, surmasin hänet. Siis kyyneleitä hänen rakkaudestaan, iloa hänen onnestaan, kunnia hänen urhoudelleen, ja surma hänen vallanhimollensa! Ken tässä niin halpa on, että tahtoisi orjana olla? Onko ken, hän puhukoon; sillä häntä olen loukannut. Ken tässä niin raaka on, ett'ei tahtoisi roomalainen olla? Onko ken, hän puhukoon; sillä häntä olen loukannut. Ken tässä niin katala on, ettei tahtoisi maataan rakastaa? Onko ken, hän puhukoon; sillä häntä olen loukannut. – Jään odottamaan vastausta.
KAIKKI
Ei kenkään, Brutus, ei kenkään.
BRUTUS
Siis en ketäkään ole loukannut. Muuta en ole Caesarille tehnyt, kuin mitä te Brutolle tekisitte. Hänen kuolemansa tutkimus on Capitolissa kirjoitettuna; hänen mainettaan ei ole halvennettu, mikäli se kiitettävää oli; eikä hänen rikostansa liioiteltu, josta hän surmansa sai.
(Antonius ja muita tulee, tuoden Caesarin ruumista.)
Tuossa hänen ruumiinsa tuodaan, Antonion saattamana, joka, vaikk'ei hänen surmaansa osallisena, kuitenkin saa hyödyn hänen kuolemastaan: aseman yhteiskunnassa. Ja ken teistä ei sitä saisi? Jätän tämän paikan, vakuuttaen: että niin kuin Rooman hyväksi parhaan ystäväni surmasin, niin on mulla itsellenikin sama tikari varalla, kun isänmaani katsoo hyväksi vaatia minun kuolemaani.
KAIKKI
Eläköön Brutus! Eläköön! Eläköön!
1 KANSALAINEN
Kotihin juhlasaatossa hän viekää!
2 KANSALAINEN
Es'isän viereen patsas hälle nouskoon!
3 KANSALAINEN
Hän Caesariksi tulkoon!
4 KANSALAINEN
Brutossa Caesarin hyvät puolet kruunattakoon!
1 KANSALAINEN
Kotihin riemuhuudoin hänet viemme.
BRUTUS
Maanmiehet, —
2 KANSALAINEN
Vaiti! hiljaa! Brutus puhuu.
1 KANSALAINEN
Vait siellä!
BRUTUS
Hyvät kansalaiset, yksin
Mun mennä antakaa, ja pyydän, jääkää
Antonion luo ja kunnioitus suokaa
Caesarin ruumiille ja puheelle,
Jonk' Antonius meidän luvallamme
Pitääpi ylistykseks Caesarille.
Rukoilen ett'ei muut kuin minä lähtis,
Ennenkuin Antonius on puhunut.
(Lähtee.)
1 KANSALAINEN
Seis! jääkää! Antoniota kuulkaamme.
2 KANSALAINEN
Hän puhe-istuimelle astukoon; Me kuullaan. – Ylös, jalo Antonius!
ANTONIUS
Olen kiitollinen teille Bruton tähden.
4 KANSALAINEN
Hän mitä sanoo Brutosta?
3 KANSALAINEN
Hän sanoo,
Ett' on hän Bruton tähden kiitollinen
Kaikille meille.
4 KANSALAINEN
Parast' olis ett'ei Puhuisi Brutosta hän pahaa täällä.
1 KANSALAINEN
Tyranni oli Caesar.
3 KANSALAINEN
Niinpä kyllä; Ja onni että Rooma siitä pääsi.
2 KANSALAINEN
Vait! hiljaa! kuullaan mit' Antonius puhuu.
ANTONIUS
Te jalot Rooman miehet —
KANSA
Hiljaa! kuullaan.
ANTONIUS
Ystävät, Rooman kansalaiset, kuulkaa!
En Caesaria kiitä, mutta hautaan.
Pahatpa työmme usein eloon jäävät,
Mut hyvät haudatahan luumme kanssa.
Niin käyköön Caesarinkin. Jalo Brutus
Hän sanoi vallanahnaaks Caesarin;
Jos oli niin, se oli julma rikos,
Ja julmast' on sen sovittanut Caesar.
Ma Bruton suostumuksella ja muiden —
On Marcus Brutus, nähkääs, kunnon mies,
Niin, kunnon miehiä he kaikk' on, kaikki —
Nyt pidän hautapuheen Caesarille.
Hän ystäv' oli, hyvä, hellä mulle,
Mut Brutus vallanahnaaks sanoo häntä,
Ja Marcus Brutus hän on kunnon mies.
Toi kotiin Roomaan vankeja hän paljon,
Rahastot niiden lunnahilla täyttäin;
Oliko siinä Caesar vallanahnas?
Kun kurjuus vaikeroi, niin itki Caesar;
Kovempi luonnoltaan on vallanahnas:
Mut Brutus vallanahnaaks sanoo häntä,
Ja Marcus Brutus hän on kunnon mies.
Kolmasti Lupercalioissa hälle
Taritsin kruunun, kolmasti hän kiels sen,
Sen näittehän; tuo vallanahneutt' onko?
Mut Brutus vallanahnaaks sanoo häntä,
Ja, totisesti, hän on kunnon mies.
En Bruton puhetta ma vääräks väitä,
Mut haastan tässä siitä, minkä tiedän.
Ol' ennen teille rakas hän, ja syystä,
Siis mistä syystä ette suris häntä?
Oi äly! villipetoon pakenit sa,
Ja ihmisist' on järki mennyt! – Anteeksi
Tuoll' arkuss' Caesarin on luona sydän,
Vait olla täytyy, kunnes palajaa se.
1 KANSALAINEN
Hän puhuu mielestäni järkevästi.
2 KANSALAINEN
Jos oikein mietit asiaa, niin Caesar, Kärs suurta vääryyttä.
3 KANSALAINEN
Niin kyllä, miehet, Pahemman sijaan saamme, minä pelkään.
4 KANSALAINEN
Sanansa kuulitten: hän kruunun kielsi; Hän varmaankaan ei ollut vallanahnas.
1 KANSALAINEN
Jos niin on, käy se muutamille kalliiks.
2 KANSALAINEN
Mies-parka! Tulipunaiset sen silmät On itkust' aivan.
3 KANSALAINEN
Miestä jalompaa Kuin Antonius ei Roomass' ole toista.
4 KANSALAINEN
Vait! Kuulkaa! Puhua hän taasen alkaa.
ANTONIUS
Viel' eilen olis sana Caesarin
Kumonnut mailman; nyt hän tuossa makaa,
Ja ei niin halpaa, joka hälle nöyrtyis.
Jos mieltänne ja sydäntänne, miehet,
Kokisin kapinaan ja raivoon nostaa,
Loukkaisin Brutoa ja Cassiota,
Jotk' ovat kunnon miehiä, kuten tietty.
En, heit' en loukkaa; tuota kuollutt' ennen.
Ja itseäni loukkaisin ja teitä,
Kuin loukkaisin noin kunnon miehiä.
Tää pärmä, Caesarin sinetti alla,
Vainaalta löytyi: se on jälkisäännös.
Jos kansa vaan tän testamentin kuulis —
Jot' – anteeks suokaa – lukea en aio —
Caesarin haavoj' oiti suutelis se,
Verehen pyhään liinojansa kastais,
Ja hiuksen hänen päästään muistoks kerjäis,
Ja kuollessaankin vielä säätäis siitä,
Sen jättäin jälkeisilleen kallihina
Perintönä.
4 KANSALAINEN
Me tahdomme sen kuulla. – Antonius, lue säännös!
KAIKKI
Säännös! säännös!
Caesarin säännös!
ANTONIUS
Anteeks, ystäväni:
En tohdi. Hyv' ei olis teidän tietää
Kuin Caesar teitä lempi. Ettehän te
Puut' ole, kiveä, vaan ihmisiä.
Caesarin säännöksen jos kuulla saatte,
Tulette kiihkohon ja raivoon aivan.
Hyv' on, kun ette tiedä että hänet
Periä saatte; jos sen tietäisitte,
Oi, kuinka silloin käviskään!
4 KANSALAINEN
Lue säännös!
Sen tahdomme me kuulla. Lue säännös!
Caesarin säännös lukea sun täytyy.
ANTONIUS
No, malttukaa ja hiukan varrotkaa!
Erehdyin, kun sen kerroin. Pelkään että
Ma loukkaan noita kunnon miehiä,
Jotk' iski puukkons' Caesariin; niin, pelkään.
4 KANSALAINEN
Kunnonko miehiä! – He pettureit' on.
USEAT
Lue säännös! lue testamentti!
2 KANSALAINEN
He konnia ja pettureit' on. Säännös! Lue säännös!
ANTONIUS
Siis sitä lukemaan mua pakoitatte.
No, piirittäkää ruumis siis, niin näytän
Ma teille ken sen säännöksen on tehnyt.
Astunko alas? Saanko luvan siihen?
USEAT
Käy alas!
2 KANSALAINEN
Alas astu!
(Antonius astuu alas puhe-istuimelta.)
3 KANSALAINEN
Luvan saat.
4 KANSALAINEN
Kehäksi! piiriin!
1 KANSALAINEN
Paarin luota syrjään! Pois ruumiin luota!
2 KANSALAINEN
Tilaa Antoniolle! Jalolle Antoniolle tilaa!
ANTONIUS
Pois kauemmas! Noin älkää tungeskelko!
USEAT
Pois tieltä! Tilaa! Syrjään!
ANTONIUS
Kyyneleitä
Jos teill' on, itkemään nyt olkaa valmiit.
Tuon vaipan kaikki tunnetten. Ma muistan
Ens kerran kun sit' yllään kantoi Caesar.
Suv'ilta hänen teltassaan se oli,
Samana päivänä, kun nervit löi hän.
Kas, tuosta meni puukko Cassion!
Kas, minkä teki reiän kade Casca!
Tuost' iski Brutus, hänen lemmikkinsä,
Ja kun murharaudan kiskoi maalle,
Niin, nähkääs, veri Caesarin se seuras
Ja ovest' ulos ryntäs, nähdäksensä
Noin tylystikö Brutus kolkutti;
Caesarin enkel' oli, nähkääs, Brutus.
Jumalat, tuomitkaa, kuink' oli rakas
Hän Caesarille! Isku tuo se kaikist'
Ol' armottomin: hänen jalo Caesar
Kun lyövän näki, kiittämättömyys hänt'
Enemmän musersi kuin murha-ase.
Nyt murtui suuri sydän tuo, ja vaippaan
Kasvonsa peittäen, Pompejon patsaan
Jalustan luona aivan, jossa verta
Vuos virtanansa, kaatui suuri Caesar.
Se vasta kaatumus, te Rooman miehet!
Te, minä, kaikki kaaduimme me siinä,
Verisen kavalluksen riemutessa.
O, nyt te itkette, ja säälin voimaa
Te tunnette, ma huomaan: kallihia
Ne pisaroit' on! Hyvät ihmiset!
Kuin? Itkettenkö nyt, kun Caesarin
Vaan vaipan haavat näätte? Tässä, täss' on
Hän itse, raatamana ilkimysten!
1 KANSALAINEN
Voi, surkeata näkyä!
2 KANSALAINEN
Oi, jalo Caesar!
3 KANSALAINEN
Voi, tuskan päivää!
4 KANSALAINEN
Voi, konnia ja pettureita!
1 KANSALAINEN
Veristä näytelmätä, voi!
2 KANSALAINEN
Kostoa tahdomme, kostoa! Ulos kaupungille!
Etsikää – polttakaa – paahtakaa – tappakaa – lyökää!
Ei ykskään petturi saa eloon jäädä.
ANTONIUS
Seis, kansalaiset!
1 KANSALAINEN
Vait siellä! Jalo Antonius puhuu.
2 KANSALAINEN
Kuulemme häntä, seuraamme häntä, kuolemme hänen kanssaan.
ANTONIUS
Mut hyvät, armaat ystävät, en teitä
Noin hurjaan kapinaan ma kiihtää tahdo.
Tuon työn on, nähkääs, tehneet kunnon miehet.
Mit' yksityist' on vihan syytä ollut
Tekoonsa heill', en tiedä; viisait' on he
Ja kunnon miehiä, ja työstään varmaan
Vastaavat itse. Ystävät, en minä
Sydämiänne teiltä ryöstää tahdo.
En puhuja ma ole niinkuin Brutus;
Vaan, kuten tietty, halpa, suora mies,
Jok' ystävästään pitää; sen he tiesit,
Kun puhevallan tässä mulle soivat.
Ei äänt', ei liikenteitä ole mulla,
Ei päät', ei kielt', ei sananvoimaa, jolla
Vois kansaa kiihoittaa. Vaan suoraan haastan
Ja kerron mitä tiedätten jo itse.
Ja Caesar-kullan haavat teille näytän,
Nuo mykät, raukat suut, ja niiden haastaa
Edestän' annan. Mut jos Brutus oisin,
Ja Brutus Antonius, sep' Antonius
Sytyttää mielet vois ja kielen panna
Caesarin joka haavaan, jotta nousis
Kivetkin Roomass' ilmi kapinaan.
KAIKKI
Kapinaan!
1 KANSALAINEN
Bruton huoneen sytytämme.
3 KANSALAINEN
Pois! Salaliittolaiset etsikäämme.
ANTONIUS
Mut kuulkaa, hyvät miehet, kuulkaa!
KAIKKI
Hiljaa!
Antonius puhuu, jalo Antonius.
ANTONIUS
Te ette tiedä mitä teette, miehet.
Mill' ansainnut on Caesar rakkauttanne?
Ah! ette tiedä: – kerron siis sen teille.
Säännöksen unhotitte, josta puhuin.
KAIKKI
Niin oikein! säännös! Seis, ja kuullaan säännös!
ANTONIUS
Se täss' on, Caesarin sinetti alla.
Jokainen Rooman miesi hältä saapi,
Jok'ainoa, viis-kahdeksatta drakmaa.
2 KANSALAINEN
Oi, jalo Caesar! – Kosto surmaajille!
3 KANSALAINEN
Kuninkaallinen Caesar!
ANTONIUS
Mua kuulkaa loppuun asti.
KAIKKI
Hiljaa! vaiti!
ANTONIUS
Hän lisäks teille kaikki puistons' antaa
Ja lehtonsa ja uudet kasvikkonsa
Tiberin tällä puolla; ne hän teille
Ja lapsillenne ikipäiviks antaa
Yleisiks lystäily- ja käymäpaikoiks.
Sep' oli Caesar! Milloin saadaan moinen?
1 KANSALAINEN
Ei koskaan, koskaan! – Tulkaa miehet! Ruumis
Pyhällä paikalla me polttakaamme
Ja kekäleillä pettureitten huoneet
Sytyttäkäämme. Ruumis nostakaa.
2 KANSALAINEN
Käy, nouda tulta!
3 KANSALAINEN
Revi penkit rikki!
4 KANSALAINEN
Istuimet, ikkunat ja kaikki rikki!
(Kansa lähtee, vieden Caesarin ruumiin.)
ANTONIUS
Nyt nouskoon melske. Vauhdiss' olet, turma;
Ties suuntaa, minne mielit, nyt.
(Palvelija tulee.)
No, mies?
PALVELIJA
Octavius on jo Roomaan tullut, herra.
ANTONIUS
Miss' on hän?
PALVELIJA
Hän ja Lepidus he ovat
Caesarin huonehessa.
ANTONIUS
Sinne riennän
Hänt' oiti kohtaamahan. Niin hän tulee
Kuin käsketty. Nyt hilpeä on onni:
Se tuolla päällä meilt' ei mitään kiellä.
PALVELIJA
Hän kertoi, että Cassius ja Brutus
Kuin hullut portist' ulos ratsastivat.
ANTONIUS
He varmaan tiedon saivat, kuinka kansaa
Min' yllytin. Octavion luo mua saata.
(Lähtevät.)
Kolmas kohtaus.
(Runoilija Cinna tulee.)
CINNA
Unessa Caesarin kanss' atrioin ma,
Ja mieltän' ahdistavat pahat enteet.
Haluton kodist' olen lähtemään,
Mut jotakin on, joka houkuttaa mua.
(Kansanjoukko tulee.)
1 KANSALAINEN
Nimenne?
2 KANSALAINEN
Minne matka?
3 KANSALAINEN
Missä asutte?
4 KANSALAINEN
Nainutko olette vai poikamieskö?
1 KANSALAINEN
Vastatkaa jokaiselle suoraan.
2 KANSALAINEN
Niin, ja lyhyesti.
3 KANSALAINEN
Niin, ja järkevästi.
4 KANSALAINEN
Niin, ja rehellisesti; se sulle parasta.
CINNA
Nimeni? Minne matka? Missä asun? Poikamieskö olen vai nainut? Siis, vastatakseni jokaiselle suoraan, lyhyesti, järkevästi ja rehellisesti, sanon järkevästi: olen poikamies.
2 KANSALAINEN
Ne siis hulluja, jotka naivat; niinkö? Varo vaan ett'et saa könttiis. – Jatka; suoraan!
CINNA
Suoraan, menen Caesarin hautajaisiin.
1 KANSALAINEN
Ystävänäkö vai vihamiehenä?
CINNA
Ystävänä.
2 KANSALAINEN
Sepä suora vastaus.
4 KANSALAINEN
Asuntosi? – Lyhyesti!
CINNA
Lyhyesti, asun Capitolissa.
1 KANSALAINEN
Nimesi, ystävä? Rehellisesti!
CINNA
Rehellisesti on nimeni Cinna.
1 KANSALAINEN
Palasiksi hänet repikää! Hän on salaliittolainen.
CINNA
Olen runoilija Cinna. Olen runoilija Cinna.
4 KANSALAINEN
Palasiksi, palasiksi huonoista runoista!
CINNA
En ole salaliittolainen Cinna.
2 KANSALAINEN
Se ei auta: hänen nimensä on Cinna; nyäistään vaan nimi pois hänen sydämestään, sitten saa hän mennä.
3 KANSALAINEN
Paloiksi hänet repikää, paloiksi! Kas niin, kekäleitä! Hei vaan,
tulikekäleitä! Bruton luo! Cassion luo! Kaikki ilmituleen! Toiset
Decion asunnolle, toiset Cascan, toiset Ligarion! Kas niin, joutuun!
(Lähtevät.)