Куди, бач, треба йти до раю, До пекла ж — певна річ, куди: Туди, де дим з землі бурхає, І чути гук: «Води! води!» Бо хтось між тих єресіярхів, «Нової віри» патріархів, Таке по світу розпустив, Що бог із предку-віка, Як не втворив ще чоловіка, Про нього пекло вже зробив.
ХLІХ
Дак ся мудраченська наука Прийшлась і нашим по смаку, Що, певно, буде в пеклі мука, Хто не стоїть у їх цеху. Оце ж потіль пером куртили, Покіль бідаху засудили, Мов турки Байду, на гаки — За ледарство його велике, Що гудив гайдамацтво дике, Котре шанують письмаки.
L
Мовляв, се первенці свободи Обонпол славного Дніпра. Мовляв, їх чтили всі народи, Бажаючи і нам добра, Що здобулись, на його — волі! Мовляв, тоді в дому і в полі В нас буде божа благодать! Як предки наші панували, Що ратищем лани орали, Довліє й нам так панувать!…
LІ
«Громада — чоловік великий: Стояти против неї зась! За те, що із людей дер лики, Не вдержав булави й Юрась… А я ж то що против тих злющих Катів-героїв невмирущих? — Поміркував собі Куліш. — Коли два кажуть пяний, годі Буяти, мов той цап в городі, Лягай та спи, не ляпай більш!
LІІ
Мовляли: «Ляпав до знемоги Ти, що схотів про нашу Січ, Про наші втеки за Пороги, Про всяку таємничу річ, Що вмовчати тобі б годилось: Як дещо в козаків чинилось, Як глузували вороги З святого рицарського братства, Що не щадило християнства І дерло всюди до снаги.
LІІІ
Нема ж тобі на небі раю: Нерівня ти січовикам: Вони таких, як ти, туряють Із неба по гамаликам!» Шкода ж мені про нього дбати, Та й де він, ні в кого спитати. — Так міркував собі Куліш. — Іди до пекла, сіромахо, Сімї козацької невдахо, Гори, покіль на прах згориш!
LІV
Дак от же бо лиха година! Що там горіти без конця Повинна суджена людина В того, мовляв, олжі отця!… То що ж? Там нас чимало буде Таких, як я, і всі ж ті люде Горітимуть собі гуртом. В гурті ж і каша смачно їсться… Куліш нічого не боїться, Ба й чорта в пеклі із гаком!
LV
Піду! бо, певно, вже обсіли Все небо наші письмаки І тісняву таку зробили, Як округ трону їх батьки. Дотиснутись туди й допхатись Та й ключника Петра дозватись Таківському, як я, шкода! І раю ж бо попошукаєш, Що й глузд останній утеряєш, А се вже буде з бід біда.
LVI
Піду!…»
3. Пісня друга
І
До Стіксу стежку всяке знає. Зовуть сю річку й Ахерон. Там пекло переправу має, А перезносить дід Харон, Старезний дідуган, сердитий, Лающий і несамовитий: Гука на пана й мужика. Однакова йому досада Вести за Стікс у пельку ада — Чи крутопопу, чи дяка,
ІІ
Чи бута-товмача, яризу, Що чужоземні мови знав, Чи кашовара-чуру з Низу, Що в городи тихцем шурхав, Чи кирподеристу панянку, Чи Настю, степову шинкарку, Ту славну Настю Горову, Що мед-пяне-чоло точила І Ганджу дерти так уміла, Як Сагайдачний дер Москву
ІІІ
Оддалеки Зарона видко: Стоїть в турецькім каюці; Жене каюк не вельми швидко; Держить стерно в правій руці, А з-під лівої позирає: «Який се біс іще чвалає? У пеклі й місця вже чортма… Да й ті он двоє гайдамаків, Козацьких славників-брехаків, Давно вже скиглять без ума;
ІV
Що балакучої натури Нема кому тут показать: Бо всі їх друзі — гайдабури В смолі по казанах киплять… Та се ж їх родич, мабуть, кревний, Такий славник розбою ревний, Як і вони колись були… Аж затрусились, так зраділи! Неначе дурману іззіли: Біжать, мов здрочені воли!»
V
Бідаха тиць! аж охрестився: Не вірить ба й своїм очам: Де се йому Харон зявився? Хіба він служить двом панам? Чи, може, праведники з неба Спускаються аж до Ереба, На сумовиті береги, Де стільки в пекло душ гатили, Що й християнство заломили Старі язичницькі боги?
VI
«Ні, се не праведники!… Шиї У них поникли під ярмом… Надіто ярма преважкії На гамалик тугий обом, Та ще й не ярма, а барило Грудину одному давило, А другому — важкий гаман Нагнув гамалика на груди, Немов, крий боже, ув Іуди… Се, певно, як якийсь обман?
VІІ
Дак я ж бо добре памятаю, Як високо їх підняли, Як теребили їх до раю, Про святощі обох ревли… Тарасе! чи се ти?… Миколо, Письменського козацтва школо! Чого се ви сюди зайшли? Ще й ідоли свої земнії, Грудей не жалуючи й шиї, До пекла з раю занесли!»
VІІІ
«Ні, братику, — Тарас признався. — Ми й близько раю не були?». — «Як не були? А ти ж озвався На лист віршований з Землі!» — "Ми вдвох тобі відповідали, Як до Коціту шлях верстали, — Сказав Микола. — Ох-ох-ох! Тоді ще сяк-так тут жилося: Бо в шию лихо не впялося, Не вагонило нас обох».
ІХ
«Удвох? То й баба Талалайка Од вас обох до нас прийшла, Що почала від Наливайка Верзти про мідного вола?… І про ножі дурні свячені, Признаєтесь удвох тепер?» — «Ге! то живим, збрехавши, правди Соромились ми вже казати. Той сором, брате, з нами вмер».
Х
«Тут нам, мерцям, одна й одрада, — Рече Тарас, — все те відкрить, Що в нас посіяла досада Чи нетямка, чи слави хіть… Коли б душі всім не відперли, Ми вдруге б тут з нудьги померли На сих імлистих берегах. Без сорома ся казка, друже, Що провинили тяжко дуже: Плодили лжу ми в розумах!»