«А годі лиш точити бали! Се не в оранді, не в шинку! — Гукне Харон. — Чого постали, Мов до молочі на току? Вам гульки, а мені робота — Возити вас, брехак, до чорта, Що зветься в пеклі Вельзевул. Та вже ж мені й остобісіло Дивитись на шкварчуще тіло Та слухать крик ваш — калавур!»
ХІІ
«А нам, — Тарас озвався, — діду, Не треба й пекла, як тут ждать Від посніду та й до обіду, А послі й спати так лягать, Що хоч би чарочку маленьку Горілки промочити пельку! Никай, ходи сюди-туди Та думай, як тебе пектимуть Або вильми в казан укинуть, Щоб знав, по чім тут ківш біди.
ХІІІ
Я про Танталові чув муки: Немає й мук над них, мабуть… Не оковити, а й сивухи Готов тепер би сьорбонуть. А ти, безбожний дідугане, Пекельне твориво погане, Мені до шиї причепив Важке барило ланцюгами, Що пахне любо горілками, Яких я й зроду ще не пив».
ХІV
«Тобі ще байдуже, Тарасе, — Озвавсь Микола. — Ні, капшук Важкий повісь на серце, ласе До золота: от мука з мук! Бряжчать-дзвінять, а не даються Хоч позирнути, як сміються Червінці, мов дітва мала! І серед мук страшенних аду Я не забуду про відраду. Як золото рука гребла…
ХV
Тантал? пяниця?… Ні, ти в жида Спитай, нехай би жид сказав Про муку, що він від обіда Та й до обіда гроші дбав, Та й не йому вони достались, А на Землі тому зістались, Хто голодом його морив І, без горілки-оковити, Письменним розумом кривити, Так як тебе той хміль, учив.
ХVІ
Дак от же дідуган проклятий, Мов і не бачить двох бідах: Не хоче нас в каюк узяти… Я б рад висіти на гаках І мучитись, як мучивсь Байда. Була б мені в тому відрада Від споминок про любий скарб, Що сорок літ я в нім кохався І навіть правди відцурався Та й збагатив двох ницих баб!»
ХVІІ
«Обидва ви, як бачу, дурні! — Рече Харон. — Бо верзете Давняшні приспівки бандурні. Тут міркувати не про те, Кому нудьга, кому відрада. Байдужна тут людська досада, Байдужні й радощі… Сідай! — Гукне на Кулеша, бідаху, Сімї козацьої невдаху. — У пекло пливемо, не в рай!»
ХVІІI
У пекло… О! Да там же й душно, Не так, мовляв, як в сіряках, І певно, що і нудно, й скучно: Не між людьми се на святках, А між чортяками лихими Та між брехаками дурними: Бо не за що, як за брехню, Той батько лжі ледащі душі Хапає, мов кролі за вуші, Та й ганить в гаспидську матню…
ХІХ
«Хароне, діду між дідами! — Промовив зляканий Куліш. — Ти в пеклі не над кріпаками, А й над панами ще стоїш. Ти в Вельзевула маєш ласку: Не розлучай же нас, будь ласко! Огляньсь на земляків моїх, Щоб се козацтво недолуге З нудьги не повмирали вдруге: Вези нас в пекло всіх троїх!
ХХ
Хоч брехунів там, знаю, повно, Та люде темні всі вони: Тим у зневазі поголовно У Вельзевула — сататни. На нас же, певно, він ужалить: Не в дігті нас прягти да смажить, А, може, скаже, і в меду. Ну, та хоч би й в смолі кипіти Да втрьох у казані сидіти; Дак ми й байдуже про біду»
ХХІ
«Ти, дурню, й сам того не знаєш, — Загомонів старий дундук, — Про що мені товчеш-благаєш! — Та в нутрі й крутонув каюк. — Не в моді ваша тут наука: Однакова всім буде мука, Чи хто письменний, чи дурний… Сідай, кажу, в каюк, ледащо, І не питай, про що і за що Тут нидіють два брехуни!»
ХХІІ
Поліз бідаха мій у човна. «Що маю там робити я, Де, мов стара в куделі вовна, Скудовчилась моя сімя? На дурня дурень там сідає І дурня дурнем поганяє: Навіки там я пропаду! — Так, мимрить сам собі бідаха, Сімї козацької невдаха — Не в хуторі, дак ув аду…
ХХІІІ
Уже ж доволі надивився Я на безпутних земляків, Доволі у книжках нагризся З кагалом темних письмаків! Тут я зустрів їх тільки двоє І бачу, що вони обоє Отверезіли від олжі. Нехай би ми в котлі кипіли Та в смак по правді гомоніли Про ті посвячені ножі,
ХХІV
Про Криштофа, і Наливая, Про Гостряницю-втікача, Про Хмеля, як він сам втікає З-під Берестечка від меча, Як присягою й честю грає. З султаном потай накладає, З Виговським надить татарву І, серцю хижому в одраду, Задумує криваву зраду, — В Москві Хмельниччину нову…»
ХХV
«А ви куда! а дзуськи! — крикне, Немов опарений, Харон. — Чи через вас і тут не втихне, Де тихо дремле Ахерон?… Геть з човна!» Дивиться бідаха, Сімї козацької невдаха — Коли ж у каюці Тарас! Він цупить за капшук Миколу До себе, а Тарасу в полу Рука Миколина впилась.
ХХVІ
Не дбаючи про дідугана, Хоч він розсядься, хіп Куліш Собі Миколу!… «Ні, омана! Не знати, що в руці держиш, Чи людське тіло, чи парину, Що в теплу йде з землі годину, Чи воду, чи легкий туман… Ой горе! се ж мара з марою Зустрілася! Се й над мною Такий же скоївся обман!
ХХVІІ
І сам я на Землі покинув Нікчемне тіло; дух самий, Без огляду на домовину, До світу полинув із тьми…» Аж тут Харон як розмахнеться, Зубами аж креснув, сміється — І по голові бех стерном! Бех по голові тій письменній, Що дивувала мотлох тещі Своїм безкостним язиком!
ХХVІІІ
Мов той гарбуз, що бють про свині, Розпалась мудра голова; І, мов з-під келепа із скрині, Сипнула золота дітва, — Із капшука дітва, що серце Осіла, мов яке кубельце, Та й загніздилась в нім повік… Закрив Куліш рукою очі: «Чи се мана, чи сон пророчий, Що так і мій загине вік?»